הרב יהודה עמיטל

צדיק בדורותיו*

על פרשה זו יש להסתכל בשתי בחינות. האחת, מוקדה במעשי האדם שהביאו עמם את השחתת היקום כולו, ובעקבותיה - את העונש החמור של המבול. האחרת, מוקדה במעשי הקדוש-ברוך-הוא, הבאת המבול על פני הארץ בו נגלתה הנהגת הבורא כלפי ברואיו.

מדברי חז"ל עולה כי אנשי דור המבול הגיעו להשגים עצומים בתחום הטכנולוגיה. הגמרא בסנהדרין (       ) מתארת אותם זורעים "אחת לארבעים שנה", מגיעים מסוף העולם ועד קצהו בשעה קלה, ועוד כהנה וכהנה. מתוך שנתגאו על כל אלה - כשלו. השגיהם הכבירים הביאו לכך שלא היה להם די במילוי תאוותיהם ונזקקו לחפש אחר תאוות חדשות עד שבאו על שאינן מינן. בני אותו דור לא ידעו כיצד להיעזר בהשגיהם לשם המשך פיתוח העולם.

העונש מבטא את מחיית התרבות, את מחיקת הציביליזציה המתקדמת. גם ההשגים הגדולים ביותר לא יועילו לה לאנושות אם לא יהיו מלווים בתורה. לפי הזוהר, דור זה, שהיה בעל פוטנציאל כה רב, היה ראוי לקבל את התורה. פתיחת ארובות השמיים סימלה את פתיחת שערי המדע והחכמה, המשולבים זה בזה. אולם כל עוד לא קיבל את התורה, הכוחות העצומים הופנו ונוצלו לכיוון לא רצוי, וכיוון שכך דינו של היקום כולו לילך לאבדון. בלא תורה אין ערך להתפתחות המדעית. 

הבעייה של דור המבול קיימת גם בימינו. האנושות מגיעה להשגים עצומים בכל השטחים. המאמצים המושקעים בפיתוח הטכנולוגיה עצומים וגדולים. הפוטנציאל הטמון באנושות הוא אדיר. אך בלא תורה שתלווה את כל אלה - הפוטנציאל מנוצל בחלקו למטרות שליליות. אכן, מחיית היקום בימינו אינה פיתרון הולם. הקב"ה נשבע שלא יבוא עוד מבול על הארץ. מעתה ואילך הפיתרון נעוץ בכיוון הפוטנציאל וניצולו למטרות נעלות. זאת ניתן לעשות רק מתוך הכיוון שמתווה לנו התורה.

"נח איש צדיק, תמים היה בדורותיו". מבחנו של הצדיק אינו רק בדורו-שלו, ביחס שבינו לבין הסובבים אותו. השאלה שצריכה להנחות אותו היא האמנם עושה הוא שימוש בכל הפוטנציאל הטמון בו.  האם מפעיל הוא את כוחותיו החיוביים באותה רמת עוצמה ומוטיבציה בה מפעילים חבריו את כוחותיהם השליליים.    

* שיחה שניתנה בישיבה בשבת פרשת נח, תשל"ב. כתב: הרב אליהו בלומנצוויג. ערך: אביעד הכהן

הרב יהודה עמיטל

"הוציאה ממסגר נפשי"*

"כשהיה נח בתיבה, היה מתפלל תמיד "הוציאה ממסגר נפשי" (תנחומא נח, יא)

תפילתו זו של נח מבטאת טראגיות, הן  שלו עצמו והן של דורו. בזוהר נאמר כי בשעה שיצא נח מן התיבה וראה את החורבן הגדול, פתח ואמר: רבונו של עולם, אתה קרוי רחום וחנון, וכי זו היא רחמנותך? עונה לו הקב"ה בלשון תוכחה: בשעה שאמרתי לך "קץ כל בשר בא לפני", "והנני משחיתם את הארץ", "ואני הנני מביא את המבול", מה עשית? במקום שתתפלל על בני דורך שיינצלו, עסקת בבניית תיבה להצלת נפשך ובני ביתך, ועכשיו תמה אתה על החורבן?

הזוהר מבטא איפוא את התוכחה שהופנתה כלפי נח על שלא התפלל על דורו. אדם יכול להתפלל כשחש הוא צורך לעשות כן. אדם יכול להתפלל על הציבור רק אם הוא מרגיש את עצמו כחלק ממנו, וחש את כאבו. אם נח אינו מרגיש זיקה לציבור בתוכו הוא שרוי, כיצד יתפלל עליו?

נח היה בודד במועדיו, נבדל משכניו. רק משנכמס לתיבה החל לחוש את החומרה שבכך. עם סגירתו של מכסה התיבה הכיר לפתע במחיצה שהבדילה בינו לבין בני הדור, אלא שמחיצה זו כבר סגרה עליו ויצרה חייץ בינו לבינם. 

באותה שעה החל מתפלל וזועק בקול: "הוציאה ממסגר נפשי". לא רק מסגר חיצוני-פיזי, של קירות התיבה, אלא מסגר נפשי הכובל את הצדיק ומבדיל בינו לבין שכניו מסביב.

נח ראה את העולם המושחת שמסביבו וביקש להתנתק הימנו. חששו היה שאם יתקרב אל שכניו עלול הוא להיגרר אלריהם ולהידבק במידותיהם. נח נמלט מן הניסיון ליצור קשר עם בני דורו ולהחזירם למוטב, ובמקום זאת בנה לעצמו "תיבה", וקיווה שמא מתוך התבוננותם בו יכירו בדרך האמת וישובו בתשובה.

לעומת נח, אברהם אבינו מסמל את הזיקה שבין הצדיק לבין שכניו. אך שמע על כוונתו של הקדוש-ברוך-הוא להשמיד את סדום וכבר עמד, בתפילה ובתחנונים, בניסיון לשכך את הזעם ולהשיב את חרון האף. 

ראשיתה של האומה הישראלית באברהם, לא בנח. בני אברהם צריכים להרגיש זיקה לסובב אותם, ולנסות להיטיב את העולם כולו ולא להסתגר בדל"ת אמותיהם.

על צפי הזוהר (בפרשת משפטים), דורו של נח היה ראוי לקבל את התורה. "בשגם הוא בשר", "בשגם" בגימטריא "משה". כביכול, אף נשמתו של משה שרויה היתה באותו דור. אכן, כוחות פוטנציאליים אלה הופנו לאפיקים שליליים, של רוע והשחתה.

נח הביט בעיניו, ראה את חיצוניותם השלילית של  בני דורו, ומיהר להתרחק מהם. לו היה מיטיב ראות, היה מבחין שמאחורי המעטפת החיצונית, המעטה השלילי, מסתתרת פנימיות האוצרת בקרבה פוטנציאל חיובי, המצפה לצדיק שיבוא ויחשוף אותה, ויוציאה מן הכוח אל הפועל.

* שיחה שניתנה בישיבה בליל ש"ק פרשת נח, תשל"ג.  כתב: הרב אליהו בלומנצוויג. ערך: אביעד הכהן

הרב יהודה עמיטל

"מבשרי אחזה אלו-ה"*

מדרשי  חז"ל חושפים פן כפול במעשיהם של בני דור הפלגה. מחד גיסא, מרידה בקב"ה, ומאידך גיסא, ניסיון להתקרב אליו, על ידי בניית מגדל שראשו יגיע עד לשמים.

בשעה שהאדם מרגיש מרוחק מבוראו, נופלת עליו הרגשה של בדידות, ומתוכה נולדים פחדים שונים ומשונים.  לא כן האדם המקיים זיקה לבוראו, שאפילו הולך הוא בגיא צלמוות - אין הוא ירא, "כי ה' עמדו".

הרצון להימלט מבדידות נוראה זו, הוא שהביא את בני דור המבול לבנות עיר, ומגדל וראשו בשמים, "פן נפוץ על פני כל הארץ".  בני דור המבול טעו וחשבו כי מקומו של הבורא - בשמיים הוא. "לא כל הימנו שיבור לו את העליונים". הם לא השכילו להבין כי מקומו של הקב"ה הוא בכל אתר ואתר, "ולית אתר דפנוי מיניה".

"אם ישאלך אדם היכן אלהיך", אמרו חז"ל, "אמור לו: בכרך גדול שברומי". פירש רבי נחמן מברסלב: אדם שהגיע לדיוטא התחתונה, לשפל  המדרגה, עד כדי כך שאומר הוא לך מתוך מבוכתו ותעייתו בדרכי החיים : "היכן הוא אלוהיך?", אף אתה אמור לו כהלכה: "בכרך גדול שברומי". הקב"ה נמצא לידך, בכרך הסואן. אינך צריך לקפוץ השמימה, ולהשיג השגות גבוהות. גם כאן, בדיוטא תחתונה זו, בשאון העיר הגדולה, יכול אתה - לו רק תרצה - למצוא את אלוהיך. "מבשרי אחזה אלו-ה". הדבר אינו תלוי אלא בך. "כי קרוב אליך הדבר מאד", אם רק תרצה, "בפיך ובלבבך לעשותו".

* מתוך שיחה שנאמרה בישיבה בסעודה שלישית, ש"ק פרשת נח, תשל"ג. כתב: הרב אליהו בלומנצוויג. ערך: אביעד הכהן.

הרב אהרן ליכטנשטיין

מה בין נח למשה*

איתא בדברים רבה (יא, ג): " 'רבות בנות עשו חיל ואת עלית על כלנה'. מהו 'ואת עלית על כלנה'? מדבר במשה על שנתעלה יותר מן הכל... דבר אחר: נח אמר למשה: אני גדול ממך, שניצלתי מדור המבול. אמר לו משה: אני נתעליתי יותר ממך. אתה הצלת את עצמך ולא היה בך כח להציל את דורך. אבל אני הצלתי את עצמי והצלתי את דורי כשנתחייבו כלייה בעגל. מניין? שנאמר (שמות לב): 'וינחם ה' על הרעה אשר דבר לעשות לעמו'. למה הדבר דומה? לשתי ספינות שהיו בים, והיו בתוכן שני קברניטין. אחד הציל את עצמו ולא הציל את ספינתו, ואחד הציל את עצמו ואת ספינתו. למי היו מקלסין, לא לאותו שהציל את עצמו ואת ספינתו?! כך נח לא הציל אלא את עצמו, אבל משה הציל את עצמו ואת דורו. הוי 'ואת עלית על כלנה' ".

בפרשת השבוע אנו קוראים (בראשית ט, כ): "ויחל נח איש האדמה ויטע כרם", ואמרו חז"ל: "ויחל - עשה עצמו חולין". וכאן הבן שואל: כיצד זה הפך נח, שבראשית ימיו "צדיק תמים בדרתיו" היה, ל"איש האדמה", העושה חייו חולין, מאבד את לבושו-ייחודו, ומתגולל ערום כבהמה על פני האדמה?

אפשר שפסוק זה הוא המקור לדרשתם של אותם חכמים ה"דורשים אותו לגנאי", בחינת "הוכיח סופו", איש האדמה המתגולל ערום, "על תחילתו", שלא היה צדיק אמת: "כי נחמתי כי עשתים ונח" - אף הוא בכלל היה, אלא ש"מצא חן בעיני ה'" ונמחל לו סורחנו לשעה.

מהו מקור ההבדל שבין נח לבין משה? אפשר ומדובר בדרגה שונה של יכולת רוחנית, בה נחן משה ולא נח. ומכאן דברי המדרש: "אמר לו משה לנח: לא היה בך כח - פוטנציאל ויכולת - להציל את דורך".

אכן, אפשר שלא הכוח הוא המבדיל בין השניים, אלא  הרצון. נח היה יכול, אלא שלא רצה, וגילה אדישות רוח ואטימות לב כלפי בני דורו. נוח היה לו לנח בקיום השוני שבינו, "הצדיק התמים",  לבינם, המשחיתיםדרכם. רגשות האגו של עלו על גדותיהם, חישלו וחיזקו אותו. לו היה בדור של צדיקים, בדורו של אברהם, "לא היה נחשב לכלום". הא ראיה: אך נמחה דורו, והוא לבדו נותר בעולם, החל מתהלך כ"איש האדמה" גרידא, נטול ייחודיות.   

אמר לי אחד מתלמידיי: בשעה שאני  שרוי בישיבה, אני חש ירידה מסויימת במוטיבציה. לעומת זאת, בשעה שאני מצוי מחוצה לה, בחברה שונה, חילונית, אני חש עליה במוטיבציה, וחי מתוך תודעה של שליחות, של מחוייבות. תפיסה מעין זו אינה ראויה. גם כשנמצאים בתוך חברה בה ההתמודדות והעימות קטנים יותר מאשר בחברה החילונית שב"חוץ", צריכים לחוש את הדחף המתמיד לגדול ולהתפתח. ואילו ב"חוץ", בחברה חילונית, צריך לדעת להימנע מטיפוח רגשות גאווה. את ההשפעה יש להביע שם באמצעות הדוגמא האישית, בהקרנת הייחוד כלפי הסביבה, ולא על ידי פיתוח ה"אגו" וטיפוח רגש היהירות וההתנשאות.

* מתוך  שיחה שנאמרה בישיבה בסעודה שלישית, ש"ק פרשת נח, תשמ"ו. כתב: רון קליינמן. ערך: אביעד הכהן.