י"ג מידות: פתיחה

למנהג ישראל לאמר סליחות, שבמרכזן י"ג מידות הרחמים, בתעניות, בחודש אלול וביוה"כ אין מקור מפורש בגמרא. המקור היחיד בגמרא שקשור לאמירת י"ג מידות נמצא במסכת ראש השנה דף י"ז ע"ב., בסוגיה שעוסקת בכמה היבטים הקשורים ליום הדין, הן זה שחוזר פעם בשנה והן ביום הדין הגדול בקץ הימים:
"ויעבור ה' על פניו ויקרא". אמר רבי יוחנן: אלמלא מקרא כתוב אי אפשר לאומרו, מלמד שנתעטף הקב"ה כשליח ציבור והראה לו למשה סדר תפילה. אמר לו: כל זמן שישראל חוטאין, יעשו לפני כסדר הזה ואני מוחל להם.
מאמר זה מופלא וסתום ומעלה תהיות רבות. ראשית, עצם הרעיון הבסיסי שמביע ר' יוחנן מחייב הסבר. ר' יוחנן אומר שיש משהו בעצם התיאור של התגלות י"ג המידות למשה בנקרת הצור, שלא ניתן להעלותו על הדעת. לולא "מקרא כתוב", שלולי ההרשאה המפורשת, לא הייתי יכול לאומרו.
שנית, מה בדיוק היא הפעולה שמתבצעת על ידי י"ג המידות? תשובת ר' יוחנן מתמקדת בפתיחה של הפרשה – "ויעבור ה' על פניו". לא סתם אמירה של ה' אל משה, אלא הצגה, ובלשונו של ר' יוחנן:  "נתעטף הקב"ה כשליח ציבור והראה לו למשה סדר תפילה". י"ג המידות נתגלו לא באמצעות לימוד ולא באמצעות הכתבה אלא בהדגמה. י"ג המידות הן תפילה, והאלקים מגלה אותן למשה כשהוא החזן העובר לפני הקהל באמירתן. רעיון זה מוכפל במאמרו של ר' יוחנן, פעם בהתייחסות לאלקים בלשון "שליח ציבור" ופעם בלשון "סדר תפילה".
והנה, שאלה שנייה זאת מסייעת לנו בהבנת השאלה הראשונה. י"ג מידות שמתארות את דרכי ההשגחה אינן "חידוש" כה גדול שלא נוכל לאומרן. החידוש המתמיה הוא היות י"ג המידות סדר תפילה שנאמר לפני הקב"ה - כפי שמסיים ר' יוחנן עצמו את הדרשה – "כל זמן שישראל חוטאין, יעשו לפני כסדר הזה, ואני מוחל להם". הנקודה הנפלאה שלא יכולנו להעלות על הדעת אילולי שה' הדגים בדיוק את אפשרותה, היא היות י"ג המידות אמצעי של תפילה להשגת מחילה.
 בהמשך אותה סוגיה מופיע:
אמר רב יהודה: ברית כרותה לי"ג מידות שאינן חוזרות ריקם, שנאמר "הנה אנכי כרת ברית".
רב יהודה מבין שהברית שנכרתה לאחר התגלות י"ג המידות למשה היא י"ג מידות עצמן. משמעות היותן של י"ג המידות ברית היא שיש התחייבות מאת בעל הברית, הקב"ה, כלפי ישראל. לאחר נתינת י"ג המידות ה' אומר למשה" הנה אנוכי כורת ברית, נגד כל עמך אעשה נפלאות". תפילה רגילה אינה מחייבת היענות, יש תפילות שחוזרות ריקם. אך תפילה שהיא ברית מחייבת היענות, גם אם ההיענות היא "נפלאות". י"ג המידות שונות מכל תפילה אחרת, בכך שברית כרותה שאינן חוזרות ריקם.
גמרא זו היא המקור למנהג לאמירת סליחות כחלק מתהליך התשובה ובקשת הרחמים. ואנו עומדים ותוהים – איך אמורה אמירה זו לפעול? בסך הכל, מדובר ברשימת שמות ותארים של הקב"ה. אין כאן תפילה במובן הרגיל. אין בקשה ותחנונים, ואין דרישה מאת ה'. יש רק דקלום של שמותיו יתברך, הוי"ה, הוי"ה, א-ל, רחום, חנון, ארך אפים, רב חסד, אמת, נצר חסד לאלפים, נשא עוון, פשע, חטאה, נקה. כולם שמות ה' –  אך איך ניתן לכנות רשימה זו "סדר תפילה", וכיצד יכול סדר זה להביא לידי מחילה?
אם נחבר את השאלה הזאת לעיוננו במאמר ר' יוחנן, יש לנו תמיהה כפולה. מצד אחד, עצם אמירת השמות נראה פשוט – מה כל כך מיוחד שנצטרך הרשאה מיוחדת כדי שניתן יהיה לאומרם? מצד שני – לאור הסגולה המיוחסת למידות על ידי ר' יוחנן ורב יהודה, איך זה באמת עובד? מצד אחד, עצם האמירה נראה פשוט מדי להצריך את ההדגמה המיוחדת שמתאר ר' יוחנן, ומצד שני התוצאה נראית גדולה מדי ביחס למעשה של  אמירת המידות.
נדמה לי שיסוד הסליחות – או אם תרצו, סוד הסליחות – נמצא ברעיון שעומד ביסוד הקשר שלנו עם הקב"ה ומעשינו בהלכה וביהדות.
יש כלל ביהדות: גילוי כבוד ה' בעולם הוא על גבי מרכבה של בני האדם. הקב"ה מופיע ומשרה שכינתו בעולם כפי שבני אדם קוראים אליו. בלשון אחרת, השכינה שוכנת במקום שמפנים לה בני אדם. בתחום התפילה, המשמעות היא שהקב"ה מתגלה במידה שבה אנשים קוראים אליו.
נדגים: אחת ממידותיו של הקב"ה בנוגע לעולם היא מידת המלכות. מרגלא בפומייהו דרבנן רבותינו הראשונים "שאין מלך בלא עם". כשהעם אומר "יחי המלך", אין זאת רק הכרה בעובדה מוגמרת, כאילו הצהירו בפני קיר שהוא קיר. "יחי המלך" היא גם הצהרת נאמנות, ויש לה שתי תוצאות משולבות. העם המצהיר מקבל על עצמו את עול המלכות, ובמקביל, מלכותו של המלך מתעצמת.
אין כאן רק אמירה מתארת, אלא בראש ובראשונה אמירה מכוננת. הצהרת האמונים של העם יוצרת את מלכות המלך, היא מכתירה אותו, כי אין מלך בלא עם, ואם אין העם מכיר במלכותו ממילא איננו מלך. כך בנוגע למלך בשר ודם, וכך בנוגע למלכו של עולם. כשאנו אומרים "ה' מלך ה' מלך ה' ימלך לעולם ועד" אנו איננו רק מודים על העבר וההווה אלא מתחייבים לקבלת מלכות, ובזה אנו ממליכים את ה' לעולם ועד. דבר זה הוא כמובן יסודי ביותר בהבנת משמעות יום ראש השנה. ראש השנה איננו רק ציון מלכותו של ה', חגיגה שנתית לרגל יום הכתרתו, אלא הוא יום הכתרה ממש, שחוזר על עצמו מדי שנה בשנה. ליל ראש השנה הוא ליל ההכתרה של הקב"ה, ובו אנו שמים את הכתר על ראשו כביכול. איך אפשר לבני אדם, נתינים של המלך, לשים את הכתר על ראשו? איך הנחות מכתיר את העליון? הפתרון הוא פשוט. עצם הרעיון של מלכות נובע מכפיפות הנמלכים מרצון לרצון השליט. באמצעות מעשה – קבלה אקטיבית של מלכותו, אנו יוצרים את מלכות ה'.
קבלת מלכות ה', אם כן, איננה רק חשובה ומשמעותית עבורנו, אלא גם עבור המלכות עצמה, כי היא זו שמכוננת אותה. כפי שאנו אומרים בתפילה, "ויתנו לך כתר מלוכה".

בגן למדנו לשיר – אך כנראה לא לגמרי להבין:
	אדון עולם אשר מלך/ בטרם כל יציר נברא
	לעת נעשה בחפצו כל/ אזי מלך שמו נקרא.
מצד אחד, ה' הוא מלך "בטרם כל יציר נברא" - גם אם אין עולם כלל. מצד שני, רק כשהכל נעשה לרצונו ובחפצו מתקיים "אזי מלך שמו נקרא". "'שם ה'", כלומר, איך שה' נקרא בפי הבריות, תלוי בקבלת מלכותו ועשיית רצונו בידי ברואיו. אם אין קוראי בשמו באמת, לו יצויר שאין מי שמכיר במלכותו כלל, זו תהיה פגיעה חמורה בעצם המושג של מלכות במובנה ההתייחסותי, כלומר, כמידה שמתארת קשר לעולם ונוכחות בעולם.
היסוד של י"ג המידות, הברית שכרותה להן, היא שדבר זה נכון לגבי כל מידותיו של הקב"ה. לא רק מידת המלכות, שבה הדבר מובן בהתאם למשמעות הפנימית של מושג המלכות, אלא בכל מידותיו של הקב"ה השכינה מתגלית בהתאם להכרת של בני אדם. למה? – כי כך כרת ה' ברית עם העולם. הלא לפני הבריאה לא היה חסר כלום בשלמותו של הא-לוהים. במובן המוחלט, הוא היה מלך, הוא היה רחום, הוא היה טוב, דין, גיבור וגדול. השלמות האלוקית היתה מוחלטת, לפני שנברא העולם וכך תהיה לאחר שלא יהיה. הבריאה היא החלטה של האלקים המוחלט להתגלות במידות התייחסותיות, להיות לא רק מלך אלא מלך על עם, להיות לא רק רחום, אלא רחום על כל מעשיו, להיות לא רק אלקים, אלא להיות לנו לאלקים ואנו לו לעם. עצם הבריאה היא החלטה שהמידות תתגלינה בתוך עולם באמצעות מעשה בני אדם. ללא הכרה אנושית אין המידה מתגלית בתוך העולם.
זו כוונת הגמרא, שברית כרותה לי"ג מידות שאינן חוזרות ריקם. אין הכוונה שיש הסכם הדדי, שאם אנו נעשה את חלקנו – נדקלם את המידות – ה' יעשה את חלקו – ויימחל. הקשר הוא פנימי. על פי הברית, תוצאת הקריאה בשם ה', בשמות הרחמים, היא התגלות באותה מידה. אמירת י"ג מידות מגבירה את נוכחות המידות עצמן בעולם. לפי קריאת האדם בשמו כך הקב"ה מופיע. אם קוראים בשמות הרחמים, ההתגלות של השכינה היא בהכרח התגלות של רחמים. התגלות ללא הזמנה וללא קריאה תהווה ביטול העולם ושלילת הבריאה. אם הקב"ה כופה את עצמו על העולם זו סתירה לעצם ההישג של מעשה הבריאה שמבראשית. מידות מבלי קשר לעולם קיימות במלואם בלי עולם ולפני שנברא העולם. בריאת העולם מוסיפה את ההתייחסותיות שבמידות, ולזה דרוש שיתוף הפעולה מרצון של הנבראים.
במקרה שאין קריאה והזמנה, אין העולם עצמו זירת ההתגלות ומרכבת ה'. רצון ה', רצון השכינה לדור בתחתונים, מחייב שהקריאה במידת הרחמים, שעצם נוכחות שמות הרחמים של ה' בפי הבריות, תהוה בעצמה נוכחות הרחמים בעולם.
זהו לדעתי ההסבר למימרא המופלא של ר' יוחנן, "אלמלא מקרא כתוב אי אפשר לאומרו". מה כל כך קשה לאומרו? קודם כל הרעיון עצמו. מה – אני, אתה, אנחנו, אנו קובעים את אופי נוכחות ה' בעולם?!! אם אנו לא נקרא בשם ה', הוא לא יהיה נוכח? היכול האדם לגרש את המלך ממלכותו? אנחנו, כביכול, שולטים בקב"ה!?! אי אפשר להגיד דבר זה – לולא ה' בעצמו אמר לנו שכך הוא. ועוד – ה' לא רק אמר למשה את היסוד הזה, אלא הדגים לו והראה לו. כי אם ה' יסתפק באמירת העקרון, משה לא יוכל לקיימו. מי יכול להוריד שכינה לעולם, אם לא ה' בעצמו? זאת משמעות ההדגמה – סדר אמירת סליחות כולל גם את העמדת ה' בתור שליח הציבור.
גם אחרי ביאור היסוד שהאדם הוא מרכבה לשכינה, ברור שעצם השראת השכינה חייב להיות בכוח ה'. אנו יכולים להביע את נכונותנו להיות מרכבה לשכינה, ואנו יכולים להמליך את ה' ולהכין את מלכותו, אך עצם החיבור הנפלא בין מלך מלכי המלכים אשר השמים ושמי השמים לא יכלכלוהו, והעולם התחתון, ד' אמותיו של האדם, אפשרי רק בגלל שה' משרה את שכינתו ואת מלכותו הנשגבה על העולם הקטן הזה. ולכן, מעיקר הדין, צריך שליח הציבור להיות ה' בעצמו. עד שמשה לא ראה בפועל את ה' קורא במידות הרחמים, לא יכול היה לתאר אדם עושה כן. שליח ציבור של סליחות אינו מבקש מה' להופיע, הוא משרה בפועל את השכינה - והכוח להשרות שכינה הוא כוח אלוקי. אם כן, מי עומד בראש הקהל, עטוף בטלית, וקורא בשם ה', הוי"ה הוי"ה א-ל רחום וחנון? מי מנהיג את הכלל בהשראת השכינה? "נתעטף הקב"ה כשליח ציבור ואמר למשה... יעשו לפני כסדר הזה". כסדר הזה ממש, לא רק בחזרה על המלים, אלא בהעמדת השכינה במרכז התפילה.
בתפילה רגילה, אני עומד בצד אחד, מול הקב"ה, שנמצא מאחרי הפרגוד. בסליחות, אנו לא עומדים מול פני השכינה אלא בתוכה, מוקפים בה ומביאים להתגלותה. בראש קהל המרכבה חייב להימצא ה' יתברך בעצמו. הוא איננו מקשיב לסדר תפילה זה אלא נמצא ונוכח בתוכו. אלמלא מקרא כתוב אי אפשר לאומרו.
אבינו אברהם, כשהגיע לארץ ישראל, מיד בנה מזבח "ויקרא בשם ה'". רש"י מסביר בשם המדרש – "הקריא את שם ה' בפי הבריות". לקרוא בשם ה' איננו לדבר עמו, אלא לבסס את מציאותו ונוכחותו בעולם. אין זה אמצעי לנוכחות שכינה אלא הנוכחות בעצמה. לכן ביסוד כל מעמד סליחות נמצא המעמד בנקרת הצור. וירד ה' בענן ויתיצב עמו שם, ויקרא בשם – ה'. ה' קרא בשם ה', קרא בשם עצמו. כשאנו קוראים בשמו, הוא קורא בשמו ומתגלה. שֵם ה' בפינו הוא התגלות השכינה בעולם.
לשון הגמרא מדגישה כי יש כאן "סדר תפילה". קובעי הסידור התאמצו לשוות לאמירת סליחות מבנה של תפילה. פותחים באשרי, אחריו חצי-קדיש, פסוקי שבח על גדולתו ונוראותו של הקב"ה המקבילים לג' ברכות הראשונות של תפילת עמידה, לאחריהם י"ג המידות עצמן ולסיום תחנון וקדיש תתקבל. זהו מבנה של תפילה – ומקביל בדיוק לתפילת מנחה. לזה מתכוונת הגמרא בביטוי "סדר", כי לתפילה יש סדר קבוע ומחייב. אך הבדל בין תפילה לסדר י"ג מידות עצום. בתפילה רגילה לב התפילה הוא התחנונים – י"ג הבקשות במרכז השמונה עשרה. כנגד הבקשות בתפילה עומדות בסדר הסליחות י"ג מידות. אך  י"ג מידות אינן כוללות בקשה כלל -  בלי בקשה ותחנונים, איך אפשר לקרוא לזה סדר תפילה?
תפילה היא עבודה שבלב. בפניה אל ה' לכל צרכינו אנחנו מבטאים שהכל תלוי במלך והכל בא ממנו, ומעמידים את ה' במרכז חיינו. הבקשות בתפילה מהוות קיום של עבודת ה', של עבודת המלך.  בסליחות, אנו עובדים את ה' בצורה ישירה יותר. אנו מעמידים את עצמנו להיות מרכבה לשכינה בעולם, להיות בסיס למלכותו ונוכחותו בעולם שברא. זאת עבודת ה', עבודת העבד את אדוניו, במובן הכמעט פשטני של המלה. הרעיון מבהיל ומפחיד – אלמלא מקרא כתוב אי אפשר לאומרו – אנו בעצמנו המרכבה להתגלות, אנו תומכים ומושיבים את המלך על כסא מלכותו - ובסליחות הכסא הוא כסא הרחמים והחסד.
אם כן, בבואנו להבין את אמירת הסליחות וי"ג המידות, לא נחפש סודות נסתרים וכוונות מסתוריות למלים. הפשט של י"ג המידות הוא כפשוטו ממש – שמות ה'. עלינו להבין למה שמות אלו הם שמות של רחמים, ומה בדיוק יסוד החסד שבכל מידה ומידה, אבל מה שעומד מאחרי הקריאה שלנו היא הנכונות להיות נושאי השכינה בעולם. המקום הנפשי של י"ג מידות שונה מזה של המתפלל, הנופל על פניו ומתחנן. בתפילה המתפלל מתבטל - הוא עלוב וחלש, שבור ורצוץ – תפילה לעני כי יעטוף. קורא י"ג המידות כולו נכון לשרת בתפקיד מרכבה לשכינה, להיות כסא המלכות של מלך מלכי המלכים. מצד אחד תפקיד זה מבטא את גדלות האדם, והמעמד הוא אדיר, מעמד של המלכה. מצד שני, האדם אינו לעצמו, אלא כל כולו מיועד לשרת, להיות נושא ה' בעולם.
יש במעשה זה של קיום נוכחות המלך מידה מסוימת של סיכון. בני אדם, מטבעם הפחדני, יעדיפו אולי מצב של "לא מדובשך ולא מעוקצך". אם הקב"ה לא יהיה בעולם, גם עונש ודרישת אחריות לא יהיו - "עבדא בהפקירא ניחא ליה". להביא השגחה לעולם זה להסתכן, ולכן אנו מדגישים שאנו רוצים את השגחה ונוכחות של מידות הרחמים. ייתכן שמבחינה פרגמטית קצרת טווח עדיף שלא לקרוא בשם ה' ולהשאיר את השכינה בגלות. במדרש רבה בתחילת פרשת לך לך נאמר ש"אחות לנו קטנה" זה אברהם, שאיחה את הקרע. בהמשך מסביר המדרש שזו הייתה סיבת מלחמת ארבעת המלכים את החמישה, הם רצו לפגוע באברהם, במי שאיחה את הקרע והחזיר את ההשגחה לעולם. לקרוא בשם ה', גם במידות הרחמים, הוא להטיל את עצמך לידיו של המלך. האדם צריך לבא לכך לא מתוך בריחה אלא מתוך אחריות וגדלות - להעמיד את עצמו למשפט, ואנו רוצים שהמשפט יבטא רחמים וחנינה, אריכות אפים ורב חסד.
זהו הפשט של המאמר של רב יהודה "ברית כרותה לי"ג מידות שאינן חוזרות ריקם". אם חלילה היינו מעלים על הדעת שהמידות היו חוזרות ריקם, לא פועלות את פועלן – כלומר, שהקב"ה לא היה מתגלה על ידן, אז איך היה מתגלה? אין דרך אחרת. לכן, לא ייתכן שיחזרו ריקם, כי האלטרנטיבה היא שלא תהיה שכינה בעולם כלל, וזה מבטל את סיבת הבריאה בעצמה. האלטרנטיבה היא לא התגלות של דין אלא הסתר פנים, העדר התגלות. מצב קיצוני ומוחלט של העדר התגלות בעולם, העדר קשר של הקב"ה עם העולם, פירושו ביטול קיום העולם. אין מצב שמישהו קורא בשם ה', והוא מעמיד את עצמו להיות הבסיס לנוכחות ה' בעולם, ואין תגובה כלל. הברית הזאת נכרתה עם ישראל אחרי חטא העגל, והיא במפורש ברית קיום העולם אחרי החטא.
זאת הסיבה שאחרי חטא המרגלים, כשמשה רבנו בא להשתמש במה שנתגלה לו בנקרת הצור, וביקש מה' לסלוח לעם ישראל, הקדים לאמירת י"ג המידות את הבקשה "ועתה יגדל נא כח ה' כאשר דברת לאמר". מהו פשט הפסוק הזה? מה הקשר בין אמירת מידות הרחמים לבין הגדלת כוח ה'? על פי מה שהסברנו התשובה ברורה. באמצעות אמירת מידות הרחמים ה' מתגדל ומתרומם ממש; כוחו בעולם גדל ומתעצם. לפי התיאולוגיה האריסטוטלית של ימי הביניים, דבר זה הוא אבסורד לוגי – האלקים המוחלט לא גדל. אך משה יודע את הסוד שהקב"ה גילה לו בנקרת הצור. בתוך העולם, בהתייחסות לעולמנו, כוחו של ה' ונוכחותו גדל באמצעות אנשים, ובכללם רשעים ואולי דווקא רשעים, שפונים אליו וקוראים בשמו. הגדלת הכוח הזאת היא יסוד הסליחה, היא יסוד קיום העולם שנידון לכליון רגע לפני כן, כשכוח הרחמים והתגלותם היו חלשים יותר ובלתי מספיקים.
תפקידנו עתה הוא להבין את י"ג המידות השונות. חז"ל קבלו שמספר המידות הוא י"ג, ואנו חייבים להבין מה ההבדל ביניהן ומה המשמעות של כל מידה ומידה. אין רשימה מוסכמת של המידות: חז"ל מסרו לנו שבפסוק בפרשת כי תשא נמצאות י"ג מידות שונות, כולן של רחמים, אך בפסוק אין ספירה, ובראשונים יש שיטות שונות בפירוט המידות. בעיוננו בסדרה הזאת, אנו נלך בשיטתם של בעלי התוספות. ננסה להבין כל מידה ומידה בפני עצמה, בהסתמך על דברי חז"ל והראשונים.

בשבוע הבא נעסוק בשתי המידות הראשונות (על פי התוספות) - הוי"ה הוי"ה, וננסה להבין אותן על פי המאמר בגמרא: "הוי"ה הוי"ה – אני הוא לפני שיחטא האדם, אני הוא לאחר שיחטא האדם" (ראש השנה, י"ז ע"ב).

*	**********************************************************	*	
* * * * * * * * 	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון ולרב עזרא ביק, תשס"ח
עורכת: עתירה ביק
*******************************************************
בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org
משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9937300 שלוחה 5 
דואל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*