"בשוב ה' את שיבת ציון" - מזמור קכ"ו
				(א) שִׁיר הַמַּעֲלוֹת
	א	בְּשׁוּב ה'			ה	(ד) שׁוּבָה ה'
			אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן 		 	אֶת שבותנו (שְׁבִיתֵנוּ)
			הָיִינוּ כְּחֹלְמִים.			 כַּאֲפִיקִים בַּנֶּגֶב.
	ב	(ב) אָז יִמָּלֵא
			שְׂחוֹק פִּינוּ		ו	(ה) הַזֹּרְעִים בְּדִמְעָה 
			וּלְשׁוֹנֵנוּ רִנָּה			בְּרִנָּה יִקְצֹרוּ.
	ג	 אָז יֹאמְרוּ בַגּוֹיִם:
			הִגְדִּיל ה'			ז	(ו) הָלוֹךְ יֵלֵךְ וּבָכֹה 
			לַעֲשׂוֹת עִם אֵלֶּה.			נֹשֵׂא מֶשֶׁךְ הַזָּרַע.
	ד	(ג) הִגְדִּיל ה'				
			לַעֲשׂוֹת עִמָּנוּ		ח 	בֹּא יָבֹא בְרִנָּה 
			הָיִינוּ שְׂמֵחִים.			 נֹשֵׂא אֲלֻמֹּתָיו.
בתודעתם של רבים מהווה מזמור קכ"ו בן זוגו הניגודי של מזמור קל"ז. אף ששני המזמורים הללו משקפים תקופה היסטורית אחת - זו של גלות בבל ושיבת הגולים לציון, מזמור קל"ז מתאר את חוויית הגלות, והוא ספוג בכי, געגועים וזכרונות מרים, ואילו מזמור קכ"ו מתאר את חוויית השיבה לציון, והוא מלא שחוק, שמחה ורינה.
באמת, הבדל גדול יש באופיים של שני המזמורים הללו, ומפני הבדל זה יש לדון בשייכותם זה לזה מבחינת הנושא הנידון בכל אחד מהם ומבחינת התקופה ההיסטורית. 
בראש העיון למזמור קל"ז אמרנו כי אין עוד כמזמור הזה בספר תהילים, המתאר את הנסיבות הקונקרטיות של הזמן והמקום שבהם נאמר, ואת הרקע ההיסטורי לאמירתו. על מזמור קכ"ו, לא רק שאין לומר דברים מעין אלו, אלא שהמצב ממש הפוך: הרקע ההיסטורי שלו – מעורפל; נקודת הזמן שבה נאמר חלקו הראשון של המזמור (בתים א-ד) - שנויה במחלוקת המפרשים; היחס בין שתי מחציותיו – מעורר קושי; ושייכותם של בתים ו-ח למה שלפניהם אינה ברורה.
א. "לשוב שבות"  - מה פירושו
השאלה הראשונה הניצבת לפנינו היא מה פירושן של המילים "בשוב ה' את שיבת ציון" וכן "שובה ה' את שביתנו".
למפרשים הקדמונים הייתה תשובה ברורה לשאלה זו, ורש"י מנסחה בקיצור ובבהירות:
	בשוב ה' את שיבת ציון - מגלות בבל.
ויש ממפרשינו שפירשו מילים אלו (ואת המזמור כולו) על הגלות האחרונה ועל תקוות החזרה ממנה לציון (ראה לדוגמה בפירוש אבן יחיא).
הצירוף 'לשוב שבות' או 'להשיב שבות' (וכן אותם צירופים עם המילה 'שבית' שהיא כנראה זהה ל'שבות' ומתחלפת עמה פעמים רבות בקרי וכתיב) חוזר במקרא כשלושים פעם. במזמורנו מופיע צירוף זה בוודאות בבית ה "שובה ה' את שביתנו (כתיב: שבותנו)", אך נראה שאף בראש המזמור – "בשוב ה' את שיבת ציון" – הוא אותו צירוף עצמו, שבא בצורה שונה במקצת.
ובכן, מה פירוש לשוב שבות / שבית / שיבת?
התרגומים הארמיים תרגמו שלוש מילים מתחלפות אלו כמעט בכל מקומות הופעתן במקרא במילה 'גלות'. נראה שהם גזרו את השם 'שבות' – 'שבית' מן השורש שב"ה. בדרך זו הלכו גם מפרשינו הקדמונים. ואכן, ברוב המקומות שבהם מופיע הצירוף הנידון, מדובר בהשבת גולים לארצם.
על פי פירוש זה ברור שנושא מזמורנו הוא שיבת הגולים שגלו מציון בחזרה לארצם, וכך אכן הבינו פרשנינו בכל הדורות.

אך הנה קמו בדורות האחרונים מפרשים חדשים, הטוענים ששורש המילים שבות / שבית הוא שו"ב ולא שב"ה. הנה דבריו של נציג חשוב ומוקדם יחסית של הפרשנות החדשה – שד"ל, בביאורו לירמיהו כ"ט, יד "ושבתי את שבותכם (שביתכם כתיב)":
מילת שבות או שבית במליצה הזאת השגורה בספרי הקודש איננה מלשון שביה וגלות כדעת יונתן ורד"ק, אלא משורש שו"ב, כמו 'לזות' משורש לו"ז... וכוונת המליצה הזאת – החזרת האדם או הגוי למצבו הראשון. וראיה לזה: "וה' שב את שבות איוב" (איוב מ"ב, י), ושם אין מקום לשבייה וגלות. וכן, "ושבתי את שביתהן, את שבות סדם ובנותיה" (יחזקאל ט"ז, נג) וסדום לא הלכה בגלות. וכן מצאנו פעם אחת "בשוב ה' את שיבת ציון" שהוא בלא ספק משורש שו"ב.
ונראים דברי המפרשים החדשים, לא רק מחמת הראיות שהביא שד"ל אלא מטעם נוסף: בכל שלושים ההופעות של המילה הנידונה במקרא היא באה בצירוף לפעלים 'לשוב' או 'להשיב' שביחס אליהם אין חולק שהשורש הוא שו"ב. קשר אמיץ זה בין שתי המילים הביא את פרופ' טור סיני לשער כי:
למעשה אין לפנינו בצרוף שוב-שבות אלא צורת הכפלה של הפועל 'שוב' לשם חיזוק, ובמשמעות של הפעיל, כדוגמת הכפלת הפעלים רברב גלגל דקדק וכדומה... ולפי זה לא היו לשם העצם 'שבות' חיים עצמיים בלשון, אלא כהשלמה לפועל 'שוב' בלבד, כדוגמת המקור המחלט, כגון 'אשמור – שמור' וכדומה, שאין לו משמעות עצמית, אלא כחלק מן הפועל המוכפל, המודגש בדרך זו.
במקום אחד, ביחזקאל ט"ז, נג-נה מפרש הנביא במילים ברורות מהו פשר הצירוף לשוב – שבות:
	פסוק נג					פסוק נה
וְשַׁבְתִּי אֶת שְׁבִיתְהֶן:
אֶת שבית (שְׁבוּת) סְדֹם וּבְנוֹתֶיהָ		וַאֲחוֹתַיִךְ סְדֹם וּבְנוֹתֶיהָ תָּשֹׁבְןָ לְקַדְמָתָן
וְאֶת שבית (שְׁבוּת) שֹׁמְרוֹן וּבְנוֹתֶיהָ		וְשֹׁמְרוֹן וּבְנוֹתֶיהָ תָּשֹׁבְןָ לְקַדְמָתָן
ושבית (וּשְׁבוּת) שְׁבִיתַיִךְ  בְּתוֹכָהְנָה.		וְאַתְּ וּבְנוֹתַיִךְ תְּשֻׁבֶינָה לְקַדְמַתְכֶן. 
הרי ש'לשוב שבות' שלוש ערים אלו פירושו להשיבן לקדמתן – לשקמן.

מה משמעות הפירוש הזה לצירוף 'לשוב-שבות' ביחס להבנת מזמורנו?
בדברי כמה מן המפרשים החדשים אנו מוצאים פרשנות מפתיעה. הנה דבריו של פרופ' יחזקאל קויפמן על מזמורנו:
תהילים קכ"ו מתבאר ברגיל כשירם של עולי הגולה בימי כורש. אבל כבר הכירו דוהם, ברתולט, גונקל, שאין הדבר כן... (- וכאן מובאות טענות אחדות כנגד הפירוש המקובל.)
נראה שזהו מזמור הכולל תפילת-יבול בשעת בצורת. מכת הבצורת היא חרפת הארץ לעיני הגוים... פקידת הארץ בברכת יבול היא שיבת שבותה. מתנת היבול מודיעה ישועת א-לוהים "בכל גוים"... עתה הם זורעים בדמעה, אבל מתפללים הם שיקצרו ברנה, ואז תמלא לשונם רנה, ובגוים יאמרו "הגדיל ה' לעשות עם אלה!"
פירוש מעין זה מציע אף עמוס חכם בדברי הסיכום שלו לפירושו למזמורנו בסדרה 'דעת מקרא':
אפשר... שאין המזמור מדבר כלל בשיבת הגולים, אלא 'שוב שבות' (או: 'שבית', או 'שיבת') פירושו: השב הטובה הראשונה. ולפי זה יש לומר שכל המזמור מדבר בברכת האדמה, והוא מן התפילות שנאמרו על הבצורות וההודיות שנאמרו על ירידת גשמים.
פירוש זה נראה בעינינו רחוק מן הפשט. נכון שמשמעו של הצרוף 'לשוב שבות' הוא לשקם, להחזיר למצב הטוב הקודם, אולם עיון בעשרות ההופעות של צרוף זה במקרא מעלה שני ממצאים חשובים: ראשית, מלבד ההופעה היחידה בספר איוב שהביאו כל המפרשים החדשים, בכל שאר המקומות מופיע צרוף זה רק בהקשרים לאומיים - ה' משיב את שבותם של עמים ושל ארצות. שנית, מלבד הופעה יחידה באיכה ב', יד שעליה נדון בהערה, בשאר המקומות מדובר בשיקום ארץ לאחר חורבן, או בשיקום עם לאחר גלות באמצעות השבתו לארצו החרבה. ישועה מצרה רגילה, כגון בצורת או מלחמה, אינה נקראת 'השבת שבות'. כלומר, מבחינה עניינת צודקים התרגומים הארמיים והמפרשים שהלכו בעקבותם, שפירשו כי 'להשיב שבות' פירושו להשיב גולים לארצם, כפי שהדבר ברוב הפסוקים, אף שמן הבחינה הלשונית לא צדקו.
מעתה יש לפרש את האמור במזמורנו "בשוב ה' את שיבת ציון" – בעת שה' גאל ושיקם את ציון; "שובה ה' את שביתנו" – גאל אותנו מן הגלות והשיבנו לארצנו.
ב. ההיה או חלמו חלום?
האם המחצית הראשונה של המזמור (בתים א-ד) מתארת את 'שוב ה' את שיבת ציון' כמעשה שכבר היה, או כתקווה לעתיד? לשון אחר: האם הדוברים בבתים א-ד מצויים בגלות בבל עוד בטרם בוא שעת פקידתם, והם מתארים לעצמם את פקידתם בידי ה' בעתיד בצבעים מרהיבים, או שמא דוברים אלו הם מעולי הגולה, שעלו לאחר הצהרת כורש, והם מתארים את מה שעבר עליהם?
בדברי המפרשים שהתלבטו בשאלה זו מצויים שלושה שיקולים שבעזרתם יש לבחון שאלה זו:
•	השיקול ההיסטורי: האם תיאור העלייה מבבל לאחר הצהרת כורש, כפי שהוא בא בספר עזרא, מתאים לאמור במזמורנו? אם אין התאמה כזאת, יש לפרש את בתים א-ד כביטוי למשאלה ולא כתיאור מציאות.
•	השיקול של ההקשר הספרותי במזמורנו: המחצית השנייה של מזמורנו (בית ה) פותחת במילים דומות מאד לאלו שבאו בראש המזמור: "בשוב ה' את שיבת ציון" – "שובה ה' את שביתנו". ההבדל הוא, שבראש המחצית השנייה באות מילים אלו כתפילה וכבקשה מאת ה'. אולם אם נפרש את בית א כתיאור מה שכבר היה, מה מקום לתפילה על כך?
•	השיקול הלשוני: ניתוח הפעלים המופיעים במחצית הראשונה מבחינת זמנם, האם יש בו ללמד על זמנה של ההתרחשות המתוארת במחצית זו?
וכבמקומות רבים אחרים במקרא, גם במקומנו אין בהכרח התאמה בין המסקנות העולות משיקולים אלו, והפרשן חייב להחליט מהו השיקול העיקרי עבורו, וכיצד הוא מישב את המסקנה ההפוכה העולה משיקול אחר.
נדמה שמבחינה מתודולוגית ראוי לדון בשאלתנו תחילה על פי השיקול הלשוני: מה אומרות מילותיה של המחצית הראשונה של מזמורנו?
במבט ראשון נראה שקיימת סתירה בין הזמנים השונים של הפעלים במחצית הראשונה של מזמורנו, ואם כך קשה להיעזר בשיקול זה. הפועל בבית א הוא "היינו שמחים" – בעבר. ואם כן משמע שיש כאן תיאור אירוע שכבר התרחש, והדוברים הם מעולי הגולה.
מאידך, הפעלים בבתים ב-ג הם בעתיד: "אז ימלא...", "אז יאמרו...", ואם כן יש כאן משאלת לב של הגולים המציירים לנגד עיניהם את שיבת ציון העתידה.
ובכן, כיצד יש לפתור סתירה זו?
השימוש בזמנים בשירה המקראית הוא גמיש מאד, ולעתים קרובות יש לבאר את כוונת הפועל הבא במזמור תהילים, לא על פי הטייתו בזמן זה או אחר, אלא על פי ההקשר או על פי ההגיון הפרשני. על פי זאת, ניתן לפרש "היינו כחולמים" כעבר במשמעות עתיד – 'נהיה כחולמים', אך גם ניתן לפרש את לשון העתיד בבתים ב-ג "אז ימלא", "אז יאמרו" כעתיד במשמעות עבר – 'אז נמלא', 'אז אמרו'.
אם כן, השיקול הלשוני נראה לכאורה חסר תועלת בנוגע לשאלתנו.

אף על פי כן, נראה ששתי האפשרויות הלשוניות שהעלינו לעיל אינן שקולות זו לזו.
ההנחה כי "היינו כחולמים" הוא לשון עתיד, 'נהיה כחולמים', אמנם אינה בלתי אפשרית בלשון השירה המקראית, אולם על אף הגמישות שדיברנו עליה, נראה שבמקום שאין הכרח, כדאי לפרש את הזמן בשירה המקראית כצורתו.
לעומת זאת, ההנחה כי "אז ימלא" ו"אז יאמרו" הוא לשון עבר, אינה תלויה באותה גמישות המייחדת את הזמנים בלשון השירה המקראית, אלא היא נובעת ממציאות לשונית התקפה בלשון המקרא כולו, גם בפרוזה שלו.
המילה 'אז' כשהיא באה לפני פועל בזמן עבר משמעה 'בעת ההיא'. כשהיא באה לפני פועל בעתיד, בדרך כלל היא מהווה ציון לזמן עתיד: "אז ידלג כאיל פסח" (ישעיהו ל"ה, ו) פירושו כי לעתיד, בבוא הגאולה, ידלג הפיסח כאיל. במשמעות זו, כציון לעתיד, מופיעה המילה 'אז' 36 פעמים במקרא.
אך הנה ב- 16 מקומות במקרא מופיעה המילה 'אז' לפני פועל בעתיד, אולם מן ההקשר ברור שהכוונה לציון זמן בעבר, ויש לפרש את הפועל בעתיד כאילו הוא בעבר.
מעתה יש לשאול לאיזו קבוצה יש לשייך את "אז ימלא" ואת "אז יאמרו": לקבוצת הרוב, שבה הפועל בעתיד מציין אכן זמן עתיד, או לקבוצת המיעוט הגדולה (שגודלה כמחצית מגודל קבוצת הרוב), שבה הפועל בעתיד מציין זמן עבר? אין כל קושי בהנחה שהאפשרות השנייה היא הצודקת. או אז אין צורך להידחק ולפרש את "היינו שמחים" כעתיד – "נהיה שמחים".
ובכן, מן הבחינה הלשונית נראה כי עדיף לפרש את המחצית הראשונה של המזמור כתיאור של מה שכבר אירע, והדוברים במזמורנו הם העולים מן הגלות. את המילים "אז ימלא" ו"אז יאמרו" יש לפרש כתיאור בזמן עבר, כשם שהדבר בעוד מקומות דומים רבים במקרא שבהם אחרי המילה 'אז' בא פועל בעתיד.
על הנחה זו הקשו המפרשים שתי קושיות מחמת שני השיקולים הראשונים שהזכרנו לעיל: השיקול ההיסטורי הביא את המפרשים החדשים להקשות: "שיבתם בימי מלכי פרס לא היה דבר עושה רושם כל כך, עד שיאמרו בגוים הגדיל ה'... הלא לא מגבורתם ומאומץ רוחם השיגו מאוויים, אלא מחסד מלכיהם?!" כך הקשה צ"פ חיות בפירושו לתהילים. וקויפמן מקשה: "אנו יודעים מן התיאורים בספר עזרא ונחמיה שהשיבה בימי כורש הייתה די עלובה, ולא הורגשה כמפעל גאולה לעיני הגוים. לא בתרועה ותמהון, אלא בשנאה וזלזול קדמו הגוים את פני השבים. כיצד להתאים לכך את המילים 'אז יאמרו בגוים: הגדיל ה' לעשות עם אלה'?"
ההקשר הספרותי הביא את קויפמן (באותו מקום) לשאול את השאלה הבאה: "בין פסוקים א-ג (- המחצית הראשונה) ובין פסוקים ד-ו (- המחצית השנייה) יש לפי הביאור ההוא (- שזהו שירם של עולי הגולה בימי כורש) סתירה שאין ליישבה: לפי פסוק א כבר הייתה שיבת השבות, ולפי פסוק ד שיבת השבות רק עתידה להיות. אין להניח שאותו הביטוי מסמן במקראות סמוכים שני דברים שונים! (גונקל)".
את יישובן של שאלות אלו ננסה לעשות תוך כדי דיון מסודר בכל אחת מן המחציות של מזמורנו, אולם כבר במבט ראשון ניכר קשר בין שתי השאלות הללו, ואפשר שהאחת מתרצת את חברתה.
ג. המחצית הראשונה של המזמור
המחצית הראשונה של מזמורנו כוללת ארבעה בתים שכל אחד מהם הוא בן שלוש שורות קצרות - אורך השורות שתים-שלוש מילים. בבית הראשון, השני והרביעי הדוברים הם אלו שה' השיב את שבותם (- שיבתם), ובכל אחד מן הבתים מתארים הדוברים בגוף ראשון רבים את תגובותיהם השונות לאירוע זה. בבית השלישי מצוטטים דברי הגוים, ובדבריהם מצויה הערכה היסטורית-תיאולוגית של אותו אירוע עצמו. את דבריהם אין הם מפנים אל שבי ציון, אלא הם אומרים אותם בינם לבין עצמם "הגדיל ה' לעשות עם אלה". מדבריהם אלו קשה לעמוד על יחסם הנפשי של הגוים לאירוע שאותו הם מעריכים: האם הם שמחים בשמחתם של הנגאלים? האם הם מקנאים? ואולי הם מביעים תמהון או זלזול?

כדרכנו אנו שואלים, מהו הרעיון המובע במחצית הראשונה של המזמור, וכיצד רעיון זה מתקדם ומשתכלל תוך כדי ההתקדמות מבית לבית? לשון אחר: מהן הזיקות הסגנוניות והענייניות בין בתי המחצית הזאת, או: מהו המבנה של מחצית זו של המזמור?
ראשית, נבאר כל אחד מן הבתים בפני עצמו, ואחר כך ננסה לענות על השאלות שנשאלו ביחס למחצית זו, אך זאת נעשה בשבוע הבא.

*	**********************************************************	*	
* * * * * * * * 	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון ולרב אלחנן סמט, תשס"ח
עורכת: עתירה ביק
*******************************************************
בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org
משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9931456 שלוחה 5 
דואל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*