פרשת כי תשא 
יהודה ראק
מחצית השקל בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה
בשיעור זה נעסוק בפרשת מחצית השקל (פרק ל', פסוקים י"א - ט"ז), ונתמודד עם שני סוגים של קשיים בעניינה: קשיים פנימיים, בתוך פרשת מחצית השקל; וקשיים בעניין היחס שבין פשט הפסוקים לבין ההלכה. כפי שנראה, הבנה יסודית של הפרשה תאפשר לנו להבין גם את הפערים שבין הפרשה לבין ההלכה.
א. שתי הבחינות בפרשת מחצית השקל
הכפילויות בפרשת מחצית השקל
נביא תחילה את לשון הפרשה:
(יא) וַיְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה לֵּאמֹר:
(יב) כִּי תִשָּׂא אֶת רֹאשׁ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לִפְקֻדֵיהֶם וְנָתְנוּ אִישׁ כֹּפֶר נַפְשׁוֹ לַה' בִּפְקֹד אֹתָם וְלֹא יִהְיֶה בָהֶם נֶגֶף בִּפְקֹד אֹתָם:
(יג) זֶה יִתְּנוּ כָּל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ עֶשְׂרִים גֵּרָה הַשֶּׁקֶל מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל תְּרוּמָה לַה':
(יד) כֹּל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמָעְלָה יִתֵּן תְּרוּמַת ה':
(טו) הֶעָשִׁיר לֹא יַרְבֶּה וְהַדַּל לֹא יַמְעִיט מִמַּחֲצִית הַשָּׁקֶל לָתֵת אֶת תְּרוּמַת ה' לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם:
(טז) וְלָקַחְתָּ אֶת כֶּסֶף הַכִּפֻּרִים מֵאֵת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְנָתַתָּ אֹתוֹ עַל עֲבֹדַת אֹהֶל מוֹעֵד וְהָיָה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל לְזִכָּרוֹן לִפְנֵי ה' לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם: 
(פרק ל').
בפרשה ניתן להבחין בשני קשיים עיקריים:
א. התוכן של פסוק י"ד, שכל נפקד צריך לתת תרומה לה', ידוע כבר מהפסוקים הקודמים. אמנם, הגיל המדוייק של הנפקדים - "מבן עשרים שנה ומעלה" - מתחדש בפסוק זה, אבל הפסוק איננו מנוסח באופן שזהו עיקר חידושו (כגון: 'כל איש מבן עשרים שנה ומעלה יעבור על הפקודים'); ועוד, שניתן היה לשלב מידע זה בנקל בפסוק י"ג (כגון: 'זה יתנו כל העובר על הפקודים מבן עשרים שנה ומעלה מחצית השקל בשקל בקדש...'). אם כן, מה הצורך בפסוק זה כמשפט עצמאי?
ב. פסוק ט"ו מדגיש את שוויוניות התרומה ("העשיר לא ירבה והדל לא ימעיט ממחצית השקל"), ומאפיין את הנתינה כתרומה מכפרת ("לתת את תרומת ה' לכפר על נפשתיכם"). אולם, המקום הטבעי להדגשת שוויוניות התרומה הוא בפסוק י"ג, המתאר את סכום התרומה, ולא ברור למה צריך כאן פסוק נפרד. כמו כן, העובדה שהנתינה מהווה תרומה מכפרת ידוע כבר מפסוקים קודמים (י"ב - י"ג).
לכן, מסתבר שיש כאן בפרשה שתי בחינות.
חלוקת הפרשה לבחינות
כפי שראינו, פסוקים י"ד - ט"ו מהווים כפילות ביחס לפסוקים י"ב - י"ג; זהו הבסיס לחלוקה לבחינות (להלן: I וְ-II):
I. 	(יב) כִּי תִשָּׂא אֶת רֹאשׁ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לִפְקֻדֵיהֶם וְנָתְנוּ אִישׁ כֹּפֶר נַפְשׁוֹ לַה' בִּפְקֹד אֹתָם וְלֹא יִהְיֶה בָהֶם נֶגֶף בִּפְקֹד אֹתָם: 
(יג) זֶה יִתְּנוּ כָּל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ עֶשְׂרִים גֵּרָה הַשֶּׁקֶל מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל תְּרוּמָה לַה':
II. 	(יד) כֹּל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמָעְלָה יִתֵּן תְּרוּמַת ה': 	
(טו) הֶעָשִׁיר לֹא יַרְבֶּה וְהַדַּל לֹא יַמְעִיט מִמַּחֲצִית הַשָּׁקֶל לָתֵת אֶת תְּרוּמַת ה' לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם:
כבר עתה, לפני שנשייך את פסוק ט"ז, ניתן להבחין בהבדל הבסיסי בין הבחינות:
בבחינה I, פסוק י"ב מגדיר חיוב יסודי של כופר נפש בעת ספירת בני ישראל - המפקד הוא מחייב המצווה, ותוכנה הוא כופר נפש. פסוק י"ג עובר לפרטי המצווה: הסכום המדוייק שישמש לכופר הנפש הנ"ל (מחצית השקל בשקל בקדש), ואפיון משני של הנתינה ("תרומה לה'", ונשוב לנקודה זו בהמשך).
בבחינה II, פסוק י"ד קובע חיוב יסודי של תרומה לה'. כאשר בחינה II נקראת כשלעצמה, במנותק מבחינה I, חיוב זה של תרומה לה' איננו תלוי במחייב של ספירה ומפקד, אף על פי שהחייבים בו הם "כל העובר על הפקודים" (נשוב גם לנקודה זו בהמשך). מסתמית הדברים נראה שחיוב תרומה זה חל באופן מיידי. התרומה איננה מאופיינת באופן יסודי ככופר נפש, ומטרתה היסודית איננה כפרה. אולם, באופן משני יש צורך בכפרה, וצורך זה מחייב שתוכן התרומה יהיה סכום שוויוני:
(טו) הֶעָשִׁיר לֹא יַרְבֶּה וְהַדַּל לֹא יַמְעִיט מִמַּחֲצִית הַשָּׁקֶל לָתֵת אֶת תְּרוּמַת ה' לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם:
את מגמתה של תרומה זו של בחינה II ניתן להבין על פי הקשר הדברים: פרשה זו היא דיבור של ה' למשה הבא מייד בעקבות הדיבור הארוך של ה' למשה המשתרע על פני כל פרשות תרומה ותצווה (פרק כ"ה, פסוק א' - פרק ל', פסוק י'), והפותח בציווי על איסוף תרומה מבני ישראל למלאכת המשכן (פרק כ"ה, פסוקים א' - ט'). לפי זה, נראה שבחינה II כאן באה להוסיף מרכיב לתרומה: בתחילת פרשת תרומה ציווה ה' לאסוף תרומה שהיא נדבה אישית, כל איש לפי נדיבות לבו, וכאן, בדיבור זה, התורה מוסיפה לתרומה מרכיב שוויוני של מחצית השקל לכל עובר על הפקודים.
פסוק ט"ז מתייחס לכסף הנאסף כ"כסף הכפורים". נראה שתיאור זה מתאים יותר לבחינה I, בה הכפרה היא אפיון יסודי של המצווה ("ונתנו איש כפר נפשו"), מאשר ל-II, בה הכפרה היא רק בסיס להגדרה משנית של הסכום השוויוני ("העשיר לא ירבה והדל לא ימעיט ממחצית השקל לתת את תרומת ה' לכפר על נפשתיכם").
לסיכום החלוקה:
I: י"ב - י"ג, ט"ז.
II: י"ד - ט"ו.
משמעות פסוק ט"ז בתוך הקשרו בבחינה I היא שאף על פי שהצורך של מלאכת המשכן איננו המחייב הבסיסי של התרומה בבחינה זו, מכל מקום בפועל על הכסף להנתן לעבודת אוהל מועד. כפי שעולה מפסוקים י"ב - י"ג, המחייב היסודי של המצווה בבחינה זו הוא הצורך בכפרה בשעת נשיאת ראש בני ישראל, ובפועל כפרה זו מושגת על ידי נתינת מחצית שקל תרומה לה'. פסוק ט"ז מגדיר מה לעשות בפועל עם התקבלות תרומה זו, ומסיים בכך ששימוש זה אף תורם למגמה היסודית של הכפרה:
...וְהָיָה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל לְזִכָּרוֹן לִפְנֵי ה' לְכַפֵּר עַל נַפְשֹׁתֵיכֶם: 
היחס בין הבחינות
מהו היחס בין שתי הבחינות? 
שתי הבחינות מדברות על מצווה של נתינה קבועה של מחצית שקל, בעלת אופי של כפרה, כאשר הכסף הנאסף משמש בפועל למשכן. ההבדל בין הבחינות הוא במישור מחייב המצווה ואופייה היסודי: בחינה I מדברת על נשיאת ראש בני ישראל כמחייב של כפרה, בעוד בחינה II מדברת על הצורך בתרומה למלאכת המשכן כמחייב יסודי, כאשר בהקשר זה יש גם צורך בכפרה.
מדוע יש כאן צורך בכפרה? עלינו לענות על שאלה זו לגבי כל אחת מהבחינות בנפרד.
כאמור, בבחינה II הצורך בכפרה איננו המחייב של מצוות נתינת מחצית השקל, אלא הוא מתעורר בהקשר הצורך בתרומה למלאכת המשכן. מסתבר שיש לראות את הצורך בכפרה כאן כנובע מקרבת שכינה. באופן כללי, הֶקְשֵר של קירבה לשכינה מעורר את מידת הדין ומצריך כפרה. תהליך עשיית המשכן מקרב את השכינה, וממילא דורש כפרה עוד טרם עשייתו. התורה ממלאת אחר חסרון זה על ידי קביעת שיעור קבוע ושוויוני בתרומה לעשיית המשכן.
בבחינה I, כאמור, עולה שבשעת ספירה ומפקד של בני ישראל יש צורך מיוחד בכפרה. מדוע? רש"י מסביר:
"ולא יהיה בהם נגף" - שהמניין שולט בו עין הרע, והדֶבֶר בא עליהם...
בדומה לכך מופיע גם ברמב"ן ובמפרשים אחרים. בהמשך נציע הסבר אחר לצורך בכפרה בבחינה I.
מכאן, נפנה לעיון בדין מחצית השקל בהלכה, לדורות.
ג. ההבדלים בין מחצית השקל במדבר לבין מחצית השקל לדורות
הקשיים בחיוב מחצית השקל לדורות
אם היינו צריכים לנחש, על פי המצוי בפרשיות, מה יהיה הדין לדורות, מן הסתם היינו אומרים שהחיוב של נתינת מחצית השקל בהקשר של ספירה ומפקד יהיה חיוב לדורות; לעומת זאת, החיוב של הבאה בהקשר של תרומה למשכן (בעקבות החלוקה לבחינות, בהתאם לבחינה II), מעורה בהקשר הזמני הספציפי של עשיית המשכן, ואיננו רלוונטי לדורות.
אולם, דין מחצית השקל מופיע בהלכה כחיוב אישי שנתי של תרומת מחצית השקל לצורך רכישת קרבנות הציבור; לעומת זאת, במקורות תורה שבעל פה אין זכר להלכה לדורות של נתינת מחצית השקל בעת ספירה ומפקד (נפרט את הדברים בהמשך). אם כן, יש כאן שאלה כפולה: להיכן נעלם חיוב נתינת מחצית השקל בעת ספירה ומפקד, ומהיכן נולד חיוב נתינה שנתי לצורך הקרבנות? 
נדון בכל אחת משאלות אלה בנפרד.
פשר העלמות החיוב בשעת מניית ישראל
נפתח בשאלת חיוב הנתינה בעת ספירת ישראל.
לדעת הרמב"ן כאן אכן יש חיוב לדורות של נתינת מחצית השקל בעת ספירה ומפקד (ובכך, לדעתו, טעה דוד ונענש על כך), וכן דעת הגר"א באדרת אליהו כאן. אולם, כאמור, במקורות תורה שבעל פה אין לכך מקור, וגם הרמב"ם איננו מזכיר חיוב כזה, אלא רק חיוב של נתינה שנתית קבועה לצורך קרבנות (ספר המצוות, עשין, קע"א; הלכות שקלים, פרק א', הלכה א').
כדי להצדיק את היעלמותו של חיוב זה מתורה שבעל פה, יש צורך להסביר את המצווה באופן שהוא שייך להקשר ספציפי הרלוונטי רק לשעתו. ההסבר שהבאנו לעיל, לפיו הצורך בכפרה בעת מניית ישראל נובע מחשש עיין הרע, כנראה איננו מתאים לכך, ויש להציע הסבר אחר.
מסתבר, שיש להבין את הספירה שמדובר עליה כאן על פי ספירה אחרת - הספירה שנצטווה עליה משה בתחילת ספר במדבר. שם כתוב:
(א) וַיְדַבֵּר ה' אֶל מֹשֶׁה בְּמִדְבַּר סִינַי בְּאֹהֶל מוֹעֵד בְּאֶחָד לַחֹדֶשׁ הַשֵּׁנִי בַּשָּׁנָה הַשֵּׁנִית לְצֵאתָם מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לֵאמֹר: 
(ב) שְׂאוּ אֶת רֹאשׁ כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל לְמִשְׁפְּחֹתָם לְבֵית אֲבֹתָם בְּמִסְפַּר שֵׁמוֹת כָּל זָכָר לְגֻלְגְּלֹתָם:
(ג) מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמַעְלָה כָּל יֹצֵא צָבָא בְּיִשְׂרָאֵל תִּפְקְדוּ אֹתָם לְצִבְאֹתָם אַתָּה וְאַהֲרֹן:
(במדבר, פרק א').
ומסביר רשב"ם: 
לפי שמעתה צריכים ללכת לארץ ישראל, ובני עשרים ראוים לצאת בצבא המלחמה...ולכך צוה הקב"ה בתחילת חודש זה למנותן.
(שם, פסוק ב').
כלומר, מדובר במפקד צבאי ("כל יוצא צבא"), והספירה נצרכת עבור מלחמת הכניסה לארץ. 
כך יש להסביר גם אצלנו, בספר שמות: "כי תשא את ראש בני ישראל" פירושו 'כאשר בקרוב תמנו את הפקודים לקראת מלחמת כיבוש הארץ', ולא 'בכל עת שתמנה את בני ישראל (לכל צורך שהוא)'. מעתה, יש להבין שה"נגף" שהתורה חוששת ממנו ("ולא יהיה בהם נגף בפקוד אותם" [פסוק י"ב]) איננו תוצאה של הספירה, אלא של המלחמה: לא הספירה עצמה היא המחייבת את הכפרה (כפי שפרשו רש"י ורמב"ן), אלא הסכנה שמרחפת מעל ראשי ישראל בעת מלחמה; הספירה היא פשוט ההקשר שבו פועלים להשגת הכפרה, כדי למנוע נגף בשעת המלחמה. פירוש המשפט "ולא יהיה בהם נגף בפקוד אותם" הוא: על ידי פקידתם, פקידה שיש עמה נתינת מחצית שקל על ידי כל העובר על הפקודים, לא יהיה בהם נגף לאחר מכן במלחמה.
ומסתבר, שלא כל סכנת מלחמה מחייבת לפניה מפקד, ספירה ונתינת מחצית השקל, אלא דווקא מלחמת כיבוש הארץ, מלחמה בה ה' שוכן בתוך בני ישראל, וארון ה' הולך בתוכם:
וַיְהִי בִּנְסֹעַ הָאָרֹן וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה קוּמָה ה' וְיָפֻצוּ אֹיְבֶיךָ וְיָנֻסוּ מְשַׂנְאֶיךָ מִפָּנֶיךָ: 
(במדבר, פרק י', פסוק ל"ה).
הצירוף של קרבת השכינה עם סכנת המלחמה מעלה את החשש שמא מידת הדין תקטרג על חטאי ישראל והם ינגפו לפני אויביהם. כדי למנוע נגף זה, יש לכפר בשעת המפקד הקודם למלחמה.
מעתה, מובן שהלכה זו איננה נוהגת לדורות, אלא דווקא במלחמה זו בשעתה - מלחמת כיבוש הארץ. משום כך לא מצאנו הלכה זו בדברי חז"ל, ולא הביא אותה הרמב"ם להלכה.
פשר חיוב נתינת מחצית השקל לדורות
כאמור, יש פער בין תורה שבכתב לבין תורה שבעל פה גם בכיוון ההפוך: ההלכה קובעת חיוב דאורייתא של נתינת מחצית השקל מידי שנה לצורך הקרבנות, עניין שאין לו זכר בפשט תורה שבכתב. 
 הירושלמי בשקלים (ב:) דורש חיוב זה מן הפסוקים:
ר' חגי בשם רשב"נ: שלש תרומות נאמרו בפרשה זאת: תרומת אדנים, ותרומת שקלים, ותרומת המשכן. "דבר אל בני ישראל ויקחו לי תרומה" (שמות, פרק כ"ה, פסוק ב') - זו תרומת אדנים; "מאת כל איש אשר ידבנו לבו תקחו את תרומתי" (שם) - זו תרומת שקלים; "וזאת התרומה אשר תקחו מאתם" (שם, פסוק ג') - זו תרומת המשכן.
...תרומת שקלים - לקרבן...
אמר ר' אבון: אף בפרשה הזאת נאמר בה ג' תרומות: "מחצית השקל תרומה לה'" (פרק ל', פסוק י"ג) "יתן את תרומת ה'" (שם, פסוק י"ד); "לתת את תרומת ה'" (שם, פסוק ט"ו) .
אולם, ניכר מסגנון הדברים שמדובר בדרשות המסמיכות את הדין על הפסוקים, ובוודאי בפשט הפסוקים אין יסוד לחיוב קבוע שנתי של מתן מחצית השקל לקרבנות. גם הגר"א באדרת אליהו כאן הסיק שחיוב זה הוא הלכה למשה מסיני, שחז"ל רק הסמיכוהו על הפסוקים כאן.
אולם מסתבר שאכן ניתן למצוא בסיס בתורה שבכתב לחיוב זה.. הגמרא במגילה כט: מביאה את דעת רב, המפרש את דברי המשנה (שם כט.) האומרת "ראש חדש אדר שחל להיות בשבת קורין בפרשת שקלים", שאין הכוונה לפרשת מחצית השקל בתחילת פרשת כי תשא (כפי שנפסק להלכה וכפי שאנו נוהגים כיום), אלא לפרשת תמידין ומוספין (לפחות עד סוף מוסף של ראש חדש) בפרשת פנחס (במדבר, פרק כ"ח, פסוק א' - פרק ל' פסוק א'). הגמרא מצדיקה את הכינוי 'פרשת שקלים' לדעה זו על פי דרשתו של ר' טבי בשם ר' יאשיה: 
"זאת עולת חדש בחדשו" (במדבר, פרק כ"ח, פסוק י"ד) - אמרה תורה: חדש והבא קרבן מתרומה חדשה. 
הלכה זו של ר' יאשיה קובעת את זמן איסוף תרומת הלשכה ואת תדירותו - איסוף שנתי לקראת חודש ניסן. אולם, לכאורה יש לתמוה לא רק על הכינוי 'פרשת שקלים', אלא גם על עצם ההחלטה לקרוא בפרשה זו: הרי סיבת הקריאה היא, כפי שעולה מהגמרא במגילה, משום שבזמן זה בשנה היו 'משמיעין על השקלים' (משנה ריש שקלים), ואם כן, מדוע לקרוא פרשה שאין בה זכר לשקלים, אלא רק שקיימת דרשה הדורשת ממנה את מועד תחילת השימוש בתרומה הנאספת, ולא מהפרשה המדברת על עצם חיוב נתינת מחצית השקל?
מסתבר, שלדעת רב עיקר המחייב של הנתינה השנתית של מחצית השקל איננו פרשתנו, אלא המחייב היסודי הוא עצם הדרישה לקרבנות ציבור תמידיים. הציווי על הציבור להקריב לה' תמידים כסדרם ומוספים במועדיהם, עם יתר חובות עבודת הציבור במקדש, מחייב תרומה ציבורית ללשכת המקדש עבור הקרבנות. משום כך, פרשת תמידים ומוספים של פרשת פנחס היא אכן הפרשה המתאימה להקרא כדי להשמיע על חיוב תרומה זו; ומשום כך מתאים היה לר' יאשיה לדרוש מפרשה זו פרט הלכתי בהקשר חיוב זה, דהיינו את תדירות חידוש הקרבנות מתרומה זו.
אולם, מקור זה יכול לחדש רק את עצם הצורך באיסוף תרומה ציבורית, ולא את קביעת סכום התרומה למחצית השקל. נראה שקביעה זו נלמדת מפרשתנו. כפי שראינו, פרשתנו (בבחינה II, פסוק ט"ו) קובעת שההקשר של איסוף תרומה לעשיית המשכן מצריך כפרה באמצעות קביעת מרכיב שוויוני של התרומה בסכום זהה לעשיר ולדל. כנראה, ההלכה משווה בין איסוף קבוע לצורך קרבנות לבין האיסוף שהיה בשעתו לעשיית המשכן. בשני המקרים מדובר באיסוף תרומה לצרכי מקדש, וכשם שהאיסוף בשעתו לצורך עשיית המשכן חייב כפרה באמצעות קביעת מרכיב שוויוני של התרומה בסכום מחצית השקל, כך גם האיסוף לדורות לצורך קרבנות ציבור מחייב כפרה באמצעות קביעת מרכיב שוויוני של התרומה בסכום מחצית השקל.
ההלכה נפסקה כדעת שמואל (מגילה כט:), שלקראת ר"ח אדר קוראים בפרשת כי תשא ולא בפרשת פנחס. אולם, אין סיבה להניח ששמואל חולק על רב בהבנת עצם דין מחצית השקל ומקורותיו; מסתבר שהם נחלקו רק בזה, שלדעת רב קוראים בפרשה המהווה מקור למחייב היסודי להלכה של מחצית השקל, בעוד לדעת שמואל קוראים בפרשה המהווה מקור לתיאור הנתינה עצמה, כפי שהיא בפועל.
אם כן, מסתבר שיש לראות את ההלכה של מחצית השקל כיונקת משני המקורות: פרשת פנחס, הקובעת את עצם חיוב קרבנות ציבור ובכך בעקיפין גם חיוב איסוף תרומה תקופתי; ופרשתנו, הקובעת שהקשר של איסוף תרומה למקדש מחייב כפרה באמצעות מרכיב שוויוני בסך מחצית השקל. צירוף שני המקורות מוליד הלכה של חיוב קבוע, שנתי, של נתינת מחצית השקל למקדש, לצורך רכישת קרבנות ציבור.
*	**********************************************************	*	
* * * * * * * * * *	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון וליהודה ראק, תשס"ט
לשאלות והערות ניתן לפנות ליהודה ראק בדוא"ל yrock20@gmail.com
נערך על ידי צוות בית המדרש הוירטואלי
*******************************************************
בית המדרש הוירטואלי 
מיסודו של 
The Israel Koschitzky Virtual Beit Midrash
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org

משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9937300 שלוחה 5 
דוא"ל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*