שיעור 23 - מחלוקת ג' - בטל רצונך מפני רצונו 

בשני השיעורים האחרונים, בהם פתחנו את דיוננו ביחס לתפיסתו של ר' נחמן לגבי המחלוקת, ראינו את העקרון המנחה הראשון בשיטתו של ר' נחמן הקובע שמחלוקת הינה תוצאה של חסרון, ניתוק וריחוק מהאלוקות. בשיעור השני, רעיון זה פותח, לכדי ההבנה שהמחלוקת באה לאדם (ובעיקר לצדיק) כדי שהוא ירומם ויגאל את המציאות ממנה היא צמחה.
ההתמודדות עם המחלוקת
בשיעור זה נראה כי גם הדרך שאותה מציע ר' נחמן להתמודדות עם המחלוקת, נובעת מאותה תפיסה עקרונית, ונבחן את הדברים העולים מן התורה הבאה:
דַּע שֶׁכְּנֶגֶד כָּל מִינֵי מַחֲלקֶת, הֵן בְּגַשְׁמִיּוּת הֵן בְּרוּחָנִיּוּת, שֶׁאֵינוֹ יָכוֹל לְהִתְפַּלֵּל אוֹ לַעֲשׂוֹת מַה שֶּׁצָּרִיךְ בַּעֲבוֹדַת הַשֵּׁם, הַכּל בִּכְלַל מַחֲלקֶת, שֶׁעוֹמְדִים וְחוֹלְקִים עָלָיו וְרוֹצִים לְבַטֵּל דַּעְתּוֹ וּרְצוֹנוֹ מַה שֶּרוֹצֶה לַעֲשׂוֹת, וּכְדֵי לְבַטֵּל הַמַּחֲלקֶת מֵאֵיזֶה בְּחִינָה שֶׁתִּהְיֶה וְלַעֲשׁוֹת שָׁלוֹם, עַל-זֶה צָרִיךְ תַּעֲנִית. וְזֶה מַה שֶּׁאָמְרוּ רַבּוֹתֵינוּ, זִכְרוֹנָם לִבְרָכָה (אָבוֹת פֶּרֶק ב): 'מַרְבֶּה צְדָקָה מַרְבֶּה שָׁלוֹם'. צְדָקָה הוּא בְּחִינַת תַּעֲנִית, כִּי עִקַּר הַתַּעֲנִית הוּא צְדָקָה, כְּמַאֲמַר חֲכָמֵינוּ זִכְרוֹנָם לִבְרָכָה (בְּרָכוֹת ו): 'אַגְרָא דְּתַעֲנִיתָא צִדְקְתָא'. כִּי בְּחִינַת הַמַּחֲלקֶת הוּא רָצוֹן אַחֵר, שֶׁעוֹמְדִים עָלָיו לְבַטֵּל רְצוֹנוֹ, וּסְגֻלַּת הַתַּעֲנִית אִיתָא בְּזהַר (אַחֲרֵי מוֹת סח) 'בְּעֶצֶם הַיּוֹם הַזֶּה תְּעַנּוּ אֶת נַפְשׁתֵיכֶם - שֶׁמַּעֲלַת הַתַּעֲנִית לְאַכְנָעָא לִבָּא לְאַדְבְּקָא רְעוּתָא דְּלִבָּא לְקֻדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא', שֶׁעַל יְדֵי הַתַּעֲנִית נִכְנָע וְנֶחֱלָשׁ הַלֵּב, וְנִתְבַּטֵּל כָּל הָרְצוֹנוֹת הָאֲחֵרִים שֶׁלּוֹ מִפְּנֵי רְצוֹן הַקָּדוֹשׁ-בָּרוּךְ-הוּא, לְאַדְבְּקָא רְעוּתָא דְּלִבָּא וְכוּ'. וְעַל-כֵּן עַל יְדֵי זֶה נִתְבַּטֵּל הַמַּחֲלקֶת, שֶׁהוּא בְּחִינַת רְצוֹנוֹת אֲחֵרִים שֶׁלּא כִּרְצוֹנוֹ, כְּמוֹ שֶׁאָמְרוּ רַבּוֹתֵינוּ זִכְרוֹנָם לִבְרָכָה (אָבוֹת פֶּרֶק ב'): 'בַּטֵּל רְצוֹנְךָ מִפְּנֵי רְצוֹנוֹ כְּדֵי שֶׁיְּבַטֵּל רְצוֹן אֲחֵרִים מִפְּנֵי רְצוֹנֶךָ', וְעַל-יְדֵי הַתַּעֲנִית כְּבָר נִתְבַּטֵּל רְצוֹנוֹ מִפְּנֵי רְצוֹן הַשֵּׁם יִתְבָּרַךְ כַּנַּ"ל, עַל כֵּן נִתְבַּטֵּל רְצוֹן אֲחֵרִים מִפְּנֵי רְצוֹנוֹ, וְנִתְבַּטֵּל הַמַּחֲלקֶת וְנַעֲשֶׂה שָׁלוֹם כַּנַּ"ל 	(ליקוטי מוהר"ן קמא קעט).
החידוש הראשון של ר' נחמן בתורה זו, הוא הכללתן של כל המניעות הבאות לאדם בעבודת השם תחת כנפי מושג המחלוקת. מה שטרם ברור בשלב זה, הוא סיבת המניעות. כבר ראינו בשיעור הקודם שר' נחמן מקשה על המחשבות הזרות הבאות לצדיק החפץ לעלות במעלות קודשו, ולכאורה, הקושיה כאן היא אותה הקושיה. מדוע מי שחפץ לעלות ולטפס, צריך להפגש במניעות ומכשולים המונעים ומעכבים?
ר' נחמן איננו מסביר, אולם מתוך הפתרון שהוא מציע למחלוקות הבאות לו לאדם ולספיחיהן, ניתן ללמוד גם על הגורם, וזאת על פי העקרון הפשוט שאין התרופה עשויה אלא ממין המחלה. 'וכדי לבטל המחלוקת מאיזה בחינה שתהיה ולעשות שלום, על זה צריך תענית'. כדי להבין את פעולתה של התענית צריך לצייר בדייקנות את התהליך שר' נחמן מתאר.
התענית, לדעת ר' נחמן, היא ביטול הרצון, 'שמעלת התענית לאכנעא לבא לאדבקא רעותא דלבא לקודשא בריך הוא'. וכיצד ביטול הרצון פותר את בעית המחלוקת? כאן מגיעה התפיסה החשובה לעניננו. ר' נחמן מסביר כי המחלוקת היא בעצם 'רצונות אחרים שלא כרצונו'. דבר זה, כך מסתבר לדעת ר' נחמן, נכון גם לגבי מחלוקות חיצוניות כאשר מדובר באנשים שרצונם שונה משלך, אך הוא נכון גם לגבי מחלוקות פנימיות הבאות לו לאדם מתוכו ובתוכו. כפי שפתחנו בתורה זו, ר' נחמן רואה במניעות הפנימיות, המעכבות את האדם מלהתקדם ומליישם את רצונו להדבק בד', חלק מתופעת המחלוקת שהיא פרי התנגשות בין רצונות. מצד אחד, אומר ר' נחמן, האדם חפץ להתקרב לד' וזהו רצונו. מצד שני, רצונות אחרים שיש באדם מרחיקים אותו ומתעמתים עם רצון זה. באמת ובתמים חפץ האדם לעבוד את השם, אולם רצונות אחרים הקיימים בתוכו מאיימים על חפץ זה, ומנהלים מלחמת התשה שתוצאותיה משתנות מקרב לקרב, מיום ליום ומשעה לשעה.
כיצד יתמודד האדם עם המחלוקת הפנימית הצומחת בתוכו? כיצד יסיר מעליו את הרצונות האחרים שהם כאותם בני האדם החולקים על הצדיק?
בטל רצונך מפני רצונו
כדי להבין היטב את הפתרון המפתיע אותו מציע ר' נחמן ננסה לצייר שתי תפיסות חינוכיות להתמודדות עם מציאות מן הסוג הזה.
את התפיסה הראשונה נכנה בפרפראזה לדבריו המפורסמים של הרב קוק: תפיסת 'הצדיקים הטהורים'. 'הצדיקים הטהורים אינם קובלים על הרשעה אלא מוסיפים צדק', אומר הרב קוק, ומניח את תפיסת המוסר העקרונית שלו, לפיה המלחמה בחושך היא בהוספת אור ולא בנסיון סיזיפי לגרשו.
תפיסה זו מציעה לחזק את היסודות החיוביים ולנתבם לאפיקים פרודוקטיביים, ומתוך כך להתגבר על המניעות והמכשולים.
לתפיסה השניה נקרא 'תפיסת הכובש', המיוצגת נאמנה על ידי תנועת המוסר, על פיה, האדם צריך להלחם בכל האמצעים העומדים לרשותו באותם הרצונות הקמים עליו להרחיקו מהשם יתברך, וזאת בדרך של כיבוש, דיכוי ומיגור. את יצר האכילה נכלה על ידי תעניות וסיגופים, את יצר התאווה נדכא על ידי פרישות ונזירות, וכן הלאה. הפועל בדרך זו נמצא במאבק תמידי עם רצונותיו השליליים, והוא עוסק בהם ונלחם בהם יומם וליל.
הדרך הראשונה, אם כן, מתמקדת בחיזוק הרצון הנעלה, תוך התעלמות מהרצונות האחרים, והדרך השניה מציעה להלחם ברצונות האחרים, וממילא כשאלו יפלו, יתרומם מאליו הרצון הנעלה.
ועתה נשוב לר' נחמן. לרגע נדמה, כי בתורה זו, הולך ר' נחמן בדרך השניה, שהרי מדובר בתענית ובביטול הרצון, אלא שעיון מדוקדק מגלה כי דבריו אינם עולים בקנה אחד עם אף אחת מן השיטות.
ר' נחמן מביא את דברי המשנה באבות: 'בטל רצונך מפני רצונו, כדי שיבטל רצון אחרים מפני רצונך'. בנסיונו של ר' נחמן להתאים את המשנה לדבריו, יש לשים לב מהם הגורמים המשתתפים בתהליך נפשי זה: רצונך, רצונו, ורצון אחרים. 'רצון אחרים' - אלו הרצונות הפנימיים המבקשים להרחיק את האדם מאלוקיו. 'רצונך' - זהו אותו הרצון לעבוד את השם ולהתקרב אליו. ו'רצונו' - זהו רצון אלוקים.
הרצון אותו יש לבטל, אם כן, הוא איננו 'הרצונות האחרים', אלא 'רצונך' כלומר אותו הרצון הנעלה לעבוד את אלוקים, וממילא על ידי ביטולו יתבטלו גם הרצונות האחרים. יוצא אם כן כי ביחס לשתי השיטות דלעיל, אין כאן לא חיזוק הרצון הנעלה, ולא ביטול הרצונות האחרים, אלא ביטול הרצון הנעלה שכתוצאה מביטול רצון זה, יתבטלו גם הרצונות האחרים, והדברים תמוהים למדי. נדמה כי ר' נחמן מציע לשרוף את כל השדה, כדי להפטר מן הקוצים המצויים בו. כשאין לאדם רצון כלל, אומר ר' נחמן, אז גם אין לו רצונות אחרים המושכים אותו למטה. אולם אנו נקשה, כי בדרך זו איבד האדם גם את הרצון הראשוני להתקרב ולהתעלות. האם מדובר כאן ב'תמות נפשי עם פלשתים'?
אלא שכאן נכנס לתמונה הגורם השלישי: 'רצונו' - הוא רצון ד' יתברך, ונדמה שכאן עיקר החידוש. ר' נחמן קובע כי גם את הרצון לעבוד את השם צריך לזקק ולצרף. התענית, כשהיא נעשית מתוך הזדהות ומתוך עומק, מכניעה את האדם לגמרי ומותירה אותו ללא רצון עצמי, אולם כאשר פניו מופנים אל הקודש, העדרות הרצון איננה מותירה את האדם אדיש, כי אם מפנה מקום לרצון אחר, פנימי יותר, וזך יותר הצומח ממקום גבוה יותר, שיופיע באדם: 'לך אמר לבי בקשו פני, את פניך ד' אבקש', ומצטט ר' נחמן את רש"י: 'לך - בשליחותך'. כי רצונו של האדם להתקרב אל הקב"ה ולבקש פניו, הוא הוא עצמו חפצו של הקב"ה שהאדם יבקש את פניו, והאדם שליבו מעוררו להתנער, לחזק מתניו ולפנות אל ד', צריך הוא לחוש שליבו איננו עושה זאת משום שהוא רוצה, אלא משום שהוא ממלא את שליחותו של הקב"ה החפץ בקרבתו של האדם, לך אמר ליבי - בשליחותך!
כשרצונו של האדם נובע מעצמו ומנותק הוא מן הקדושה, אפילו אם יהא זה רצון להתקרב אל ד', הרי שדבק בו מן הפירוד ומן הניתוק, ועל גבי קרקע זו צומחים בהכרח גם רצונות זרים שאינם מבקשים את ד', אולם כשהאדם מכניע את ליבו ואת רצונו, והופך עצמו לכלי בידו של הקב"ה, הרי שאין לרצונות הזרים חלל לצמוח מתוכו, ולא מפני שאין זרות אלא מפני שאין רצון, לבד מרצונו יתברך.
נציין אמנם, כי על אף הדברים שאמרנו לעיל בשם הראי"ה קוק, בהחלט ניתן למצוא נימה כזו גם בדבריו:
השמחה העליונה מתגברת דוקא על ידי ביטול גמור של מהות עצמו, מפני שהנשמה מתחילה להכיר את כל הטעות שיש במהותיות עצמותית, והחפץ מתגבר לאשתאבא בגופא דמלכא, בשלמות אין סוף של נועם העליון. והיא הענוה הגמורה, והשפלות העמוקה, שהעצמיות היא בה רק שיריים, כלומר ענין של חסרון, שנשאר בלתי כלול בשלמות העליונה, משים עצמו כשיריים. והרגשה זו היא ההרגשה המיוחדת לישראל, שהם ממעטים את עצמם בכל גדולה הניתנת להם		 (הראי"ה קוק, שמונה קבצים א, שיב).
הרב קוק מדבר על 'הטעות שיש במהותיות עצמותית' לעומת 'הענוה הגמורה והשפלות העמוקה' שבה הופכת העצמיות לחסרון. ודברים אלו עולים בקנה אחד, עם התפיסה שר' נחמן מנסה להציג בתורה הנ"ל.
תפיסתו של ר' נחמן תראה בנצחון שינבע מכל אחת משתי השיטות שתיארנו לעיל הצלחה מדומה ופתרון קוסמטי, כיון שלדעתו שתיהן אינן מבקשות לעקור את השורש שמתוכו בכלל יכולים לצמוח רצונות זרים.
כפי שאמרנו לעיל, הפתרון מלמד גם על הבעיה. המניעות הפנימיות והמחלוקות הפנימיות נובעות מן הזרות הבסיסית והפירוד הבסיסי שיש בעצם קיומו של רצון עצמאי שאינו נובע מן האלוקות. שוב המחלוקת היא פרי של ריחוק וניתוק מן המקור, וכאן כבר מציע ר' נחמן את התענית כמשיבה לאדם את החיבור אל השורש, בהיותה מכניעה את כל מה שאיננו אלוקי אצל האדם.
בהקשר זה, נזכיר שוב, את התורה שכבר ראינו בליקוטי מוהר"ן קמא ו, א שם תולה ר' נחמן את השאלה האם יערערו על האדם או לא, במקורו של הכבוד שיש לאדם. אם כבוד מלכים הוא, אזי 'כבוד מלכים חקר דבר' ואם כבוד אלוקים הוא אזי 'כבוד אלוקים הסתר דבר'.
כשכבודו של אדם נובע מעצמו, אזי המחלוקת מזומנת ומתבקשת היא, שהרי לפתחו של אדם זה ניצבת השאלה האם אמנם ראוי הוא לכבוד זה או לא. האם קנה אותו בכסף מלא והאם יש תוכן מאחורי הלבוש. אולם כשכבודו של אדם נובע מאלוקיו, איש איננו מערער בכבוד אלוקים, וכמו ברצון, לא ניתן להגיע לכבוד אלוקים אלא על ידי מיעוט כבוד עצמך. אלו הם ישראל, בלשונו של הראי"ה קוק, שהם ממעטים עצמם מכל גדולה הניתנת להם.
הצדיקים הנסתרים והצדיקים המפורסמים
עד עתה, ראינו כי המחלוקת היא תוצאה של חסרון כלשהו, שענינו, כפי שרצינו להסביר הוא הניתוק ממקור הקדושה ומן החיות. החסרון יכול להיות, לדעת ר' נחמן, כפי שראינו, או בחולק או באדם שעליו חולקים. אם זה חסרון של 'אמונת חכמים', אם זה חסרון של 'העדר גחלי אש', אם זה חסרון של הסתרת הניצוץ האלוקי שבתוך המציאות הדורשת את גאולתה, ואם זה בהחלפת הכבוד האלוקי בכבוד אנושי.
גם תיקונה של המחלקת, על פי דברים אלו הוא בחיבור המחודש אל החיות האלוקית, זה נעשה על ידי התענית והשתיקה, המחזירים את רצון ד' וכבודו לשכון באדם וממילא מתבטלת המחלוקת.
כאן המקום לפנות לקטעים אחרים אצל ר' נחמן, שמהם עולה נימה שונה לגבי סיבת המחלוקות בעולם:
הַמְכַסֶּה שָׁמַיִם בְּעָבִים הַמֵּכִין לָאָרֶץ מָטָר וְכוּ' (תְּהִלִּים קמ"ז). כִּי טוֹב מְאד מַעֲלַת הַצַּדִּיקִים הַגְּנוּזִים, שֶׁהֵן יְכוֹלִין לְקַבֵּל שֶׁפַע וְרב טוֹבָה לְהַמְשִׁיךְ לְהָעוֹלָם, וְאֵינָם שׁוֹאֲלִים עֲלֵיהֶם וְאֵינָם מְקַטְרְגִים עֲלֵיהֶם, מֵחֲמַת שֶׁהֵם גְּנוּזִים וְאֵינָם מְפֻרְסָמִים. אַךְ אֲפִלּוּ מִי שֶׁהוּא מְפֻרְסָם, כְּשֶׁיֵּשׁ עָלָיו מַחֲלקֶת, הוּא תּעֶלֶת לָזֶה, כִּי הַמַּחֲלקֶת מְכַסָּה עָלָיו, וְעַל-יְדֵי-זֶה יָכוֹל לְהַמְשִׁיךְ שֶׁפַע לְהָעוֹלָם, וְלא יִמְחוּ וִיקַטְרְגוּ עָלָיו. 'הַמְכַסֶּה שָׁמַיִם בְּעָבִים', שָׁמַיִם הוּא בְּחִינַת הַצַּדִּיק, עַל-שֵׁם אֵשׁ וּמַיִם, הַיְנוּ אַהֲבָה וְיִרְאָה, וְעַל-שֵׁם זֶה נִקְרָא הַצַּדִּיק שָׁמַיִם, וְזֶה 'הַמְכַסֶּה שָׁמַיִם בְּעָבִים', מִלְּשׁוֹן עֲבִיּוּת וְגַשְׁמִיּוּת, שֶׁמְּכַסֶּה אֶת הַצַּדִּיק בְּעָבְיוּת וְקַשְׁיוּת, שֶׁמַּקְשִׁין וְחוֹלְקִין עָלָיו, וְעַל-יְדֵי כִּסּוּי הַמַּחֲלקֶת וְהַקַּשְׁיוּת הָאֵלּוּ: 'הַמֵּכִין לָאָרֶץ מָטָר', כִּי עַל-יְדֵי-זֶה יוּכַל לְהַמְשִׁיךְ שֶׁפַע בְּלִי קִטְרוּג כַּנַּ"ל. וְזֶה (תְּהִלִּים ל"ז): צוֹפֶה רָשָׁע לַצַּדִּיק וְכוּ', שֶׁהָרָשָׁע שֶׁחוֹלֵק עַל הַצַּדִּיק הוּא רַק צוֹפֶה, הַיְנוּ צִפּוּי וְכִסּוּי עַל הַצַּדִּיק, כְּדֵי שֶׁיּוּכַל לְהַמְשִׁיךְ שֶׁפַע כַּנַּ"ל. אַךְ, 'וּמְבַקֵּשׁ לַהֲמִיתוֹ', שֶׁהָרָשָׁע מְבַקֵּשׁ לַעֲקר וּלְהָמִית, חַס וְשָׁלוֹם, אֶת הַצַּדִּיק, ה' לא יַעַזְבֶנּוּ בְּיָדו	 (ליקוטי מוהר"ן קמא קיד).
הצדיק, כפי שראינו לעיל, נושא תפקיד חשוב בעולם בהיותו הצינור המקשר בין 'שמים וארץ'. ותנועת החיבור היא תנועה דו כיוונית. עליו לרומם את המציאות ולהגביהה אל על, כפי שראינו לעיל, ומאידך עליו לקבל את השפע האלוקי ולהביאו לעולם. כל מדרגה שהצדיק משיג, כל גילוי, כל השגה, הרי הם שפע אלוקי שהצדיק בכח מעלתו מושך מלמעלה, ואל לו לצדיק לשמור את השפע לעצמו, כי אם להביאו אל תלמידיו וחסידיו. הצדיק צריך לחלוק את החידושים שלו, את ההשגות שלו ואת החוויות הרוחניות שלו, עם הסובבים אותו ובכך להשפיע גם עליהם מאותו השפע לו זכה.
ר' נחמן בתורה זו יוצר חלוקה מענינת בין הצדיקים הגנוזים לצדיקים המפורסמים. הוא משבח את מעלתם של הצדיקים הגנוזים, בהיותם יכולים לקבל את השפע ולהשפיעו לעולם ללא כל הפרעה. הפרעה, על פי ר' נחמן, היא למקטרגים. כיון שהצדיק נסתר, מסביר ר' נחמן בתמימות, ואולי אפילו במעין היתממות המלווה בקריצה אופיינית לו, המקטרגים אינם רואים אותו ואינם יודעים עליו ועל כן אינם יכולים לקטרג.
לא כן הצדיקים המפורסמים, שכמו שהם מפורסמים בעולם, כך גם הם מפורסמים למקטרגים וממילא חשופים הם הרבה יותר לביקורת ולנסיונות להכשילם ולעכבם. המחלוקת עליהם, קובע ר' נחמן, מועילה להם בהיותה מסתירה את פירסומם. היא יוצרת כיסוי ומיסוך ומאותו הרגע אף הם הופכים ל'צדיקים גנוזים ונסתרים' ומעתה שוב אין הקטרוג מקטרג והם יכולים להשפיע.
לשם הבנת הדברים נוסיף לדיוננו את התורה, אליה מפנה ר' נתן בסוף התורה הקודמת, שהיא דומה אך מוסיפה מספר פרטים חשובים להבנה:
הַמְכַסֶּה שָׁמַיִם בְּעָבִים הַמֵּכִין לָאָרֶץ מָטָר (תְּהִלִּים קמ"ז). הִנֵּה יָדוּעַ, כִּי הַהַשְׁפָּעוֹת וְהַבְּרָכוֹת אִי אֶפְשָׁר לָהֶם לָבוֹא לָעוֹלָם אֶלָּא עַל יְדֵי הַצַּדִּיק, כִּי הַצַּדִּיק יֵשׁ לוֹ יָדַיִם בַּמֶּה לְקַבְּלָם, דְּהַיְנוּ אַהֲבָה וְיִרְאָה, כִּי הֵם הַיָּדַיִם לְקַבֵּל בָּהֶם כָּל הַהַשְׁפָּעוֹת וְכָל הַבְּרָכוֹת. וְצָרִיךְ הַצַּדִּיק כָּזֶה לִגְנז הָאַהֲבָה וְהַיִּרְאָה, כְּדֵי שֶׁלּא יְקַטְרְגוּ הַמְקַטְרְגִים עָלָיו, וְיִגְזְלוּ מִמֶּנּוּ הַהַשְׁפָּעוֹת. וְזֶהוּ 'הַמְכַסֶּה שָׁמַיִם בְּעָבִים', הַיְנוּ אֵשׁ וּמַיִם. הַיְנוּ, כְּשֶׁהַצַּדִּיק יָכוֹל לְכַסּוֹת שָׁמַיִם, הַיְנוּ אֵשׁ וּמַיִם, הַיְנוּ הָאַהֲבָה וְהַיִּרְאָה שֶׁלּוֹ, אֲזַי, 'הַמֵּכִין לָאָרֶץ מָטָר', הַיְנוּ שֶׁיָּכוֹל לְהַמְשִׁיךְ כָּל הַבְּרָכוֹת, שֶׁהֵם בְּחִינַת מָטָר. אַךְ כְּשֶׁהַצַּדִּיק הוּא מְפֻרְסָם גָּדוֹל, אֲזַי הַמְקַטְרְגִים יוֹדְעִים וּמַשְׁגִּיחִים עָלָיו הֵיטֵב, וְאֵינָם מַנִּיחִים לוֹ לְהוֹרִיד הַשֶּׁפַע, וְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא נוֹתֵן בְּלֵב צַדִּיק אַחֵר לְהַחַזִיק עָלָיו בְּמַחֲלקֶת כְּדֵי לְכַסּוֹתוֹ, וְשֶׁיּוּכַל לְהוֹרִיד הַשֶּׁפַע. וְזֶהוּ 'מַחֲלקֶת שֶׁהוּא לְשֵׁם שָׁמַיִם', הַיְנוּ לְשֵׁם צַדִּיק, שֶׁהוּא מְכֻנֶּה בְּשֵׁם שָׁמַיִם, מֵחֲמַת שֶׁיֵּשׁ לוֹ אַהֲבָה וְיִרְאָה הַיְנוּ לְשֵׁם שָׁמַיִם, הָאַהֲבָה וְיִרְאָה, וּכְדֵי לְהָכִין מָטָר, שֶהוּא בְּחִינַת הַשְׁפָּעוֹת וּבְרָכוֹת 	(ליקוטי מוהר"ן קמא פח).
תורה זו מגדירה באופן יותר מדוייק את טיב פירסומו, או אי פירסומו, של הצדיק. וממילא היא עוזרת להבין כיצד המחלוקת מסתירה את פירסומו, שהרי, לכאורה, כשאדם הוא מושא למחלוקת הרי הוא מפורסם יותר. אלא שהמחלוקת היא בחינת עבים המכסים את השמים, והשמים הם בחינת אש ומים, שהם בחינת האהבה והיראה שיש לצדיק.
פירסומו של הצדיק, אם כן, הוא במעלתו הרוחנית, בגודלן של אהבת האלוקים ויראת השמים שיש לו. בעוד שאצל הצדיק הגנוז, נסתרות האהבה והיראה, וממילא מה שנסתר וגנוז הוא צדיקותו.
המקטרגים - למען הצדיק
ננסה להעמיק בטענתו של ר' נחמן כי את הצדיק הנסתר המקטרגים אינם רואים, שהרי כהרגלו של ר' נחמן, הצגת הדברים בצורתם הטכנית היא רק לבוש לרעיון העמוק הניצב מאחוריהם. לשם כך, נרתום לדיוננו תורה שלישית, שבה אומר ר' נחמן את אותם הדברים, ושוב נגלה שדברים מסויימים העניים במקום אחד, עשירים במקום אחר:
לְשׁוֹן רַבֵּנוּ זִכְרוֹנוֹ לִבְרָכָה, "צוֹפֶה רָשָׁע לַצַּדִּיק וּמְבַקֵּשׁ" וְכוּ' (תְּהִלִּים ל"ז). פֵּרוּשׁ: מַה שֶּׁרְשָׁעִים עוֹשִׂים יִסּוּרִים לְצַדִּיקִים וְרוֹדְפִים אֶת הַצַּדִּיקִים, זֶה סִבָּה מֵאֵת הַשֵּׁם יִתְבָּרַךְ כְּדֵי שֶׁיִּתְבוֹנֵן הַצַּדִּיק וִיפַשְׁפֵּשׁ בְּמַעֲשָׂיו. נִמְצָא, שֶׁהָרָשָׁע הוּא כְּמוֹ צוֹפֶה, כְּשׁוֹמֵר הָעִיר שֶׁנִּקְרָא צוֹפֶה, כֵּן הָרָשָׁע הוּא שׁוֹמֵר אֶת הַצַּדִּיק מִלִּפּל בְּגַשְׁמִיּוּת. פֵּרוּשׁ אַחֵר, מְעַט הַמַּחֲלקֶת שֶׁיֵּשׁ עַל צַדִּיקִים הִיא טוֹבָה לָהֶם, כִּי הַמַּחֲלקֶת הִיא כְּמוֹ מִכְסֶה לָהֶם, שֶׁלּא יִתְגַּלּוּ וְיִתְפַּרְסְמוּ בְּיוֹתֵר מִכְּדֵי הַצּרֶךְ. וְזֶה פֵּרוּשׁ: "צוֹפֶה רָשָׁע לַצַּדִּיק", צוֹפֶה לְשׁוֹן מִכְסֶה, כְּמוֹ שֶׁכָּתוּב (שְׁמוֹת כ"ה): 'וְצִפִּיתָ אוֹתוֹ זָהָב'. אֲבָל אֵלּוּ הָרְשָׁעִים מַרְבִּים בְּמַחֲלקֶת, מַרְבִּים בְּמִכְסֶה, עַד שֶׁאֵין כּחַ בַּצַּדִּיקִים לִסְבּל מַחֲלָקְתָּם וְשִׂנְאָתָם שֶׁל הָרְשָׁעִים. וְזֶהוּ: 'וּמְבַקֵּשׁ לַהֲמִיתוֹ' כְּמוֹ שֶׁמְּכַסִּין אֶת אָדָם מֵראשׁוֹ וְעַד רַגְלָיו עַד שֶׁאִי אֶפְשָׁר לוֹ לְהַנְשִׁים, כֵּן אֵלּוּ הָרְשָׁעִים, הֵן מְכַסִּין וּמַרְבִּים בְּצִפּוּיִים בְּמַחֲלקֶת וּמְבַקְשִׁין לַהֲמִיתוֹ, אֲבָל 'וַה' לא יַעַזְבֶנּוּ בְיָדוֹ'	 (ליקוטי מוהר"ן קמא רח).
תפקידה של המחלוקת, על פי דברים אלו היא כדי להביא את הצדיק שיתבונן ויפשפש במעשיו. אך על מה יש לו לצדיק לפשפש? כאן כבר רומז לנו ר' נחמן במילים בודדות. אולם, מילים אלו אינן מופיעות במקומות האחרים: 'כי המחלוקת היא כמו מכסה להם שלא יתגלו ויתפרסמו ביותר מכדי הצורך'.
ר' נחמן מודע לחטאת הרובצת לפתחו של הפרסום, והוא חושש מהרגע שבו הפרסום יגיע ליותר מכדי הצורך, מפני שזהו הרגע בו הופך הפרסום מאמצעי למטרה. וכשזה קורה, הקטרוג מתחיל לעבוד.
כל גדולתו של הצדיק היא בהיותו צינור. הוא אינו עושה ופועל לעצמו, הוא שליחו של הקב"ה והוא שליחו של עולם, אך ברגע שגדולתו של הצדיק כבר איננה משרתת אך ורק את שליחותו, מתעוררות המניעות. כפי שראינו לעיל, כנגד כבוד שמים אין קיטרוגים, אולם, כנגד כבוד בשר ודם יש מניעות ויש קיטרוגים. הצדיק מבקש להתעלות ולטפס במעלות הקדושה, ושערי שמים נפתחים בפניו, מכיון שהוא נושא באמתחתו את נשמותיהם של כלל ישראל. למעלה מזה! פרסום גדולתו הוא זה המאפשר לו לשאת את נשמותיהם של כל ישראל השמימה, אולם ברגע שדפיקתו על פתחי שמים איננה נקיה לגמרי, עלולים שומרי הסף להסס אם לפתוח.
סכנה זו איננה רובצת לפתחו של הצדיק הנסתר. הוא אינו חושש מ'יותר מדי', מכיון שלו 'אין בכלל'. האופן שבו משפיע הצדיק הנסתר על העולם, שונה בתכלית מאופן השפעתו של הצדיק המפורסם, וכל השפעתו היא בבחינת 'מים שקטים חודרים עמוק'. ר' נחמן יודע כי השפעה אינה נמדדת דווקא ברמת הפרסום ובגרנדיוזיות המלווה את המשפיע, כי לעיתים הנסתר, הפועל במציאות ומתוכה, משפיע יותר מזה הבא מבחוץ, עם כל עוצמתו הרבה.
כאן באה המחלוקת ומצילה את הצדיקים המפורסמים מפח היוקשים בו עלולים הם ליפול. נדמה לי, כי היא עושה זאת עבורם בשני אופנים.
ראשית, היא מצמצמת את מידת פרסומם, מסייגת במעט את שמעו הגדול של אותו הצדיק. שמא אולי כבר אינו צדיק כל כך, ואולי יש דברים בגו, ואין עשן בלי אש וכדומה.
אך נדמה לי כי העיקר הוא בנקודה השניה. המחלוקת מביאה את הצדיק לפשפש במעשיו ולשאול את עצמו במה חטא? מדוע מגיעה לו סתירת לחי זו? ואולי על ידי כך יגיע להבנה כי הגזים ברצונו להתפרסם, אולי יגיע למסקנה כי רצון זה לא היה נקי לגמרי. אולי אף יותר מזה! אולי המחלוקת תבטל את רצון הפרסום שלו ועל ידי כך תפנה מקום, כפי שראינו לעיל, לרצונו של הקב"ה שהצדיק יתפרסם.
נדמה כי על פי דברים אלו יתבאר באופן נפלא מאורע שר' נתן מתאר:
פַּעַם אַחַת סִפֵּר מֵעִנְיַן אֲמִתַּת מַעֲלָתוֹ הַמֻּפְלֶגֶת הַנּוֹרָאָה מְאד. בְּתוֹךְ דְּבָרָיו עָנָה וְאָמַר, 'אַחֲרֵי הַדְּבָרִים וְהָאֱמֶת הָאֵלֶּה בָּא סַנְחֵרִיב', פָּסוּק הוּא בְּדִבְרֵי הַיָּמִים ב' ל"ב שֶׁמְּסַפֵּר שָׁם מֵעצֶם צִדְקַת יְחִזְקִיָּהוּ הַמֶּלֶךְ, וְאַחַר-כָּךְ מַתְחִיל הַמִּקְרָא 'אַחֲרֵי הַדְּבָרִים וְהָאֱמֶת הָאֵלֶּה בָּא סַנְחֵרִיב'. וְהָבֵן הַדְּבָרִים אֵיךְ מְבאָר הֵיטֵב בְּזֶה הַפָּסוּק שֶׁדַּיְקָא אַחַר גּדֶל אֲמִתַּת צִדְקָתוֹ שֶׁל יְחִזְקִיָּהוּ הַמֶּלֶךְ, בָּא עָלָיו סַנְחֵרִיב, וְהָיָה לוֹ צַעַר גָּדוֹל מִמֶּנּוּ. וּמֵעַתָּה אֵין לִתְמהַּ עַל גּדֶל הַמַּחֲלקֶת שֶׁיֵּשׁ עַל צַדִּיקִים אֲמִתִּיִּים 		(חיי מוהר"ן, ענין המחלוקת שעליו ו, שצז).
ר' נתן מתאר סיטואציה שבה ר' נחמן סיפר בשבח עצמו ובמעלת גדולתו, ולפתע תוך כדי דבריו, ציטט פסוק 'אחרי הדברים והאמת האלה בא סנחריב'. ר' נתן הבין את המסר וקבע כי אין לתמוה על גודל המחלוקת שיש על צדיקים אמתיים. רוצה לומר, שדווקא בגלל שהם גדולים יש עליהם מחלוקת. אולם, נדמה לי, כי נאמנותו של ר' נתן סימאה את עיניו מלראות את הביקורת, שר' נחמן הטיח בעצמו באיזכור פסוק זה. ואין הדבר מקרי שר' נחמן נזכר בפסוק זה, בעוד הוא מספר בשבח עצמו. נדמה לי, כי לא יהיה זה מופרך לטעון, שר' נחמן חש כי לרגע נסחף יתר על המידה ב'מפורסמות' שהוא ייחס לעצמו, וזה הרגע שבו סנחריב בא, כדי לכסות על הצדיק, כדי להגן עליו וכדי למנוע מן המקטרגים לבוא. סנחריב מחזיר לצדיק, כפי שראינו, את המידה הראויה, ואת נקודת המוצא הנכונה להיותו מפורסם.
המחלוקת - מונעת קטרוג
במקום אחר כותב ר' נחמן כך:
"וְעַתָּה יָדַעְתִּי כִּי בַּיִת יַעֲשֶׂה לְךָ ה'", הַיְנוּ עַל-יְדֵי זֶה הַמַּחֲלקֶת "יַעֲשֶׂה לְךָ ה'" בַּיִת מֵהָאֲבָנִים הַנַּ"ל כַּנִּזְכָּר לְעֵיל. כִּי הַצַּדִּיק מַטֶּה כְּלַפֵּי חֶסֶד, וְדָן אֶת כָּל הַחוֹלְקִים עָלָיו לְכַף זְכוּת שֶׁכַּוָּנָתָם לְשֵׁם שָׁמַיִם, כִּי לא הָיָה הָעוֹלָם יָכוֹל לִסְבּל אוֹר שֶׁל הַצַּדִּיק, שֶׁאוֹרוֹ גָּדוֹל מְאד לְהָעוֹלָם לְסָבְלוֹ, וְגַם מֵחֲמַת שֶׁיֵּשׁ כַּמָּה דִּינִים וְקִטְרוּגִים גְּדוֹלִים עַל הַצַּדִּיק הַגָּדוֹל הָאֱמֶת עַל-כֵּן הֵם חוֹלְקִים עָלָיו, וּבָזֶה הֵם מַשְׁתִּיקִים הַדִּינִים וְהַקִּטְרוּגִים. כְּמוֹ שֶׁאָנוּ רוֹאִים כְּשֶׁיֵּשׁ דִּין קָשֶׁה עַל אָדָם אֶחָד, וְאֶחָד לוֹבֵשׁ קִנְאָה וְאוֹמֵר: אֲנִי אֵלֵךְ וְאֶנְקם מִמֶּנּוּ וְאֶעֱשֶׂה בּוֹ דִּין, עַל יְדֵי זֶה הוּא מַשְׁתִּיק מִמֶּנּוּ שְׁאָר הַבַּעֲלֵי דִּין שֶׁמְּקַטְרְגִים, שֶׁלּא הָיָה אֶפְשָׁר לוֹ לִסְבּל דִּינֵיהֶם, נִמְצָא שֶׁזֶּה שֶׁהוֹלֵךְ לִנְקם מִמֶּנּוּ עוֹשֶׂה לוֹ טוֹבָה גְּדוֹלָה מְאד, כִּי בְּוַדַּאי טוֹב וְנוֹחַ לוֹ לִסְבּל דִּינוֹ שֶׁל זֶה הָאֶחָד, שֶׁזֶּה אֶפְשָׁר לוֹ לְסָבְלוֹ, מִלִּסְבּל דִּינֵיהֶם חַס וְשָׁלוֹם, שֶׁלּא הָיָה אֶפְשָׁר לְסָבְלוֹ. וּכְמוֹ שֶׁמָּצִינוּ אֵצֶל פִּינְחָס בְּמַעֲשֵׂה זִמְרִי, כִּי לוּלֵא פִּינְחָס הָיוּ יִשְׂרָאֵל, חַס וְשָׁלוֹם, חַיָּבִין כְּלָיָה, חַס וְשָׁלוֹם, אַךְ מֵחֲמַת שֶׁיָּצָא פִּינְחָס וְקִנֵּא קִנְאַת ה', עַל-יְדֵי-זֶה נִשְׁתַּק הַדִּין מֵעַל יִשְׂרָאֵל כְּמוֹ שֶׁכָּתוּב: בְּקַנְּאוֹ אֶת קִנְאָתִי בְּתוֹכָם וְלא כִלִּיתִי וְכוּ', כֵּן זֶה שֶׁחוֹלֵק עַל הַצַּדִּיק וְאוֹמֵר אֲנִי אֶעֱשֶׂה לוֹ וְאַרְאֶה לוֹ גְּבוּרָתִי וְנִקְמָתִי מִמֶּנּוּ, עַל-יְדֵי-זֶה הוּא מַשְׁתִּיק מִמֶּנּוּ שְׁאָר הַדִּינִים כַּנַּ"ל, וְגַם עוֹשֶׂה לוֹ טוֹבָה. כִּי כְּשֶׁהַצַּדִּיק צָרִיךְ לֵילֵךְ מִדַּרְגָּא לְדַרְגָּה, אֲזַי מְנַסִּים אוֹתוֹ אִם יֵשׁ לוֹ כּחַ לַעֲמד בְּהֵיכַל הַמֶּלֶךְ (דָּנִיֵּאל א-ד), וְהֵיכַל הַמֶּלֶךְ הוּא בְּחִינַת פֶּה שֶׁל הַצַּדִּיק שֶׁנִּקְרָא הֵיכַל, שֶׁהוּא בְּגִימַטְרִיָּא אֲדנָי, שֶׁהוּא בְּחִינַת פֶּה כְּמוֹ שֶׁכָּתוּב מַלְכוּת פֶּה, וְזֶה שֶׁהַצַּדִּיק חוֹלֵק עָלָיו הוּא נִסָּיוֹן לְזֶה הַצַּדִּיק שֶׁעָלָיו הַמַּחֲלקֶת, אִם יֵשׁ לוֹ כּחַ לַעֲמד בְּהֵיכַל הַמֶּלֶךְ בַּפֶּה שֶׁל הַצַּדִּיק הַחוֹלֵק עָלָיו, וְעַל-יְדֵי-זֶה מַעֲלִין אוֹתוֹ מִדַּרְגָּה לְדַרְגָּה יוֹתֵר עֶלְיוֹנָה נִמְצָא שֶׁעוֹשֶׂה לוֹ טוֹבָה 	(שיחות מוהר"ן צו).
כאמור ר' נחמן מדבר על הטבת המחלוקת לאדם בשני רבדים: האחד הוא מניעת הקטרוגים והשני הוא נסיון המרומם את הצדיק בכך שחולקים עליו ומכריחים אותו להתעלות על עצמו.
כאן עלינו לשים לב לנקודה נוספת המבדילה בין תורה פח לשתי התורות האחרות שהבאנו בענין זה, והיא עוסקת בזהותו של החולק עצמו.
גם בתורה קיד, וגם בתורה רח, החולקים על הצדיק הם הרשעים המבקשים להמיתו וזה כל ענינם. לעומת זאת, בתורה פח החולק על הצדיק הוא צדיק אחר, שהקב"ה 'נותן בלב צדיק אחר להחזיק עליו במחלוקת כדי לכסותו'.
עיון משווה בשלוש התורות מלמדנו כי ההבדל בין קיד ורח (להלן: 'השתים הראשונות') לבין פח (להלן 'האחרונה' אינו רק בזהותו של החולק.
ראשית, יש לשים לב כי בשתים הראשונות הפסוק שעליו בונה ר' נחמן את המהלך הוא 'צופה רשע לצדיק ומבקש להמיתו' (תהלים ל"ז, לב). מכאן, כאמור, נגזרת גם זהותו של החולק וגם מטרתו: 'ומבקש להמיתו'. ברגע זה נוצר הדיסוננס בין מטרתה של המחלוקת לבין מטרתו של החולק. פסוק זה נעדר מהתורה האחרונה, ובמקומו מכניס ר' נחמן מושג אחר, שאיננו מופיע בשתים הראשונות: 'מחלוקת שהוא לשם שמים'. ומסביר ר' נחמן: לשם שמים זה לשם הצדיק. עדיין לא ברור האם עובדת היותה של מחלוקת זו לשם שמים נוגעת רק למטרתה של המחלוקת, שכאמור, היא משרתת את הצדיק, או שמא גם למוטיבציה של החולקים, שאף הם עושים זאת לשם הצדיק, על כך נצטרך להשיב בהמשך.
שנית, כהמשך ישיר לפסוק מתהלים, מסיים ר' נחמן את שתי התורות הראשונות בפסוק הבא אחריו מאותו הפרק 'ד' לא יעזבנו בידו'. ר' נחמן בשתי התורות הראשונות, מתייחס לא רק לתרומתה של המחלוקת לצדיק אלא לסכנה האורבת לו כתוצאה מהמניע של הרשעים: 'ומבקש המיתו', ועל כן ר' נחמן צריך להזכיר שעל אף שזו מטרת המחלוקת מצד החולקים, הקב"ה לא יסייע בידם.
חשוב להדגיש, שעל אף ההבדלים עדיין רואה ר' נחמן בשתי הצורות של המחלוקת את יד ד' המכוונת. כך הוא אומר לגבי מחלוקת הרשעים על הצדיק: 'מה שרשעים עושים יסורים לצדיקים ורודפים את הצדיקים, זה סיבה מאת השם יתברך כדי...'. וכן הוא אומר במחלוקת הצדיקים על הצדיק: 'והקב"ה נותן בלב צדיק אחר להחזיק עליו במחלוקת כדי...'.
מהו ההבדל בין מציאות בה החולקים על הצדיק הם עצמם צדיקים לבין מציאות בה החולקים על האדם הם רשעים?
שאלה זו פותחת בפנינו נושא חדש הנוגע לתודעה ולמוטיבציה של החולקים. נציין כי לא במקרה שאלה זו צומחת רק עתה, שהרי עד עתה, ראינו כי המחלוקת היא תוצאה של חסרון, ומבחינה זו, בין אם בעל החסרון מודע ובין אם הוא לא מודע, מניח ר' נחמן כי זהו המניע הפנימי למחלוקת. אלא שכאן ר' נחמן מבקש לראות במחלוקת מעין 'קרש הצלה' ו'מגן' מפני הקטרוג. מנקודת מבט זו אך מתבקש שתעלה השאלה לגבי מודעותם של החולקים לעובדה כי מחלוקתם באה להגן ולרומם את הצדיק.
שאלות אלו, יהיו נקודת המוצא לדיוננו זה בשיעור הבא. 

*	**********************************************************	*	
* * * * * * * * * *	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון ולרב איתמר אלדר, תשס"ג
*******************************************************

בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.vbm-torah.org/hebweb
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org

משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9931456 שלוחה 5 
דואל: YHE@etzion.org.il	* * * * * * * * * * 	
*	**********************************************************	*