הרב שמואל דוד שליט"א
שמיעת שירים בימי בין המיצרים* - חלק א
א. זימרה בבית משתאות 
במסכת גיטין (דף ז ע"א) למדנו: 
"שלחו ליה למר עוקבא: זימרא מנא לן דאסור? שרטט וכתב להו: 'אל תשמח ישראל אל גיל בעמים' (הושע ט, א). ולישלח להו מהכא - 'בשיר לא ישתו יין - יימר שכר לשותיו' (ישעיה כד, ט). אי מההוא הוה אמינא זימרא דמנא (לפי שהפסוק הקודם הוא "שבת משוש חופים... שבת משוש כנור") אבל דפומא שרי, קא משמע לן".
נמצאנו למדים כי לא רק נגינה אסורה, אלא גם שירה בפה אסורה, ובכל ימות השנה. אלא שרש"י בפירושו הגביל את האיסור, לפי שפירש כי השאלה הייתה: "זימרא: לשורר בבית המשתאות". נמצא, כי נושא הדיון היה שירה בבית המשתאות, ועל כך היתה התשובה שאסור. אבל בשירה ללא משתה, לא עסקה כאן הגמרא כלל, ובוודאי שלא נאסרה.
יש להוסיף, כי פירושו של רש"י הכרחי בסוגיא, שכן כאשר הגמרא שאלה מדוע לא למד מר עוקבא את הדין מן הפסוק מישעיה, הייתה התשובה צריכה להיות כי פסוק זה עוסק בשירה בעת משתה, ומניין לנו שאסורה כל שירה. מכאן, שאכן כל הדיון הוא על שירה בעת משתה. ראיה זו הביאו בתוספות (ועוד ראשונים שם), וכן ראיה נוספת מן המשנה במסכת סוטה. כלשון התוספות (ד"ה זימרא): 
"פירש בקונטרס לשורר בבית המשתאות, וכך משמע מדקאמר ולישלח ליה מהכא 'בשיר לא ישתו יין', ובפרק בתרא דסוטה תנן: משבטלה סנהדרין בטל שיר בבית המשתאות... וראוי להחמיר בכיוצא, דההוא בירושלמי דהוה קאים ודמיך בזימרא, שמתענג ביותר. ושיר של מצוה שרי, כגון בשעת חופה שעושים לשמח חתן וכלה".
נמצא כי לפנינו שתי ראיות כי האיסור לשורר שאמור כאן הוא דווקא בבית המשתאות. התוספות מחדשים כי ראוי לאסור כל זימרה שמתענגים בה ביותר, והביאו ראיה מן הירושלמי. ונראה דמשום שהראיה היא מן הירושלמי, לא כתבו התוספות כי כך הדין אלא רק בלשון ראוי להחמיר; וכך כתב הר"ן בחידושיו.
אך הרמב"ם רוח אחרת עמו, שפסק (הלכות תעניות פרק ה הי"ד): 
"גזרו שלא לנגן בכלי שיר, וכל מיני זמר וכל משמיעי קול של שיר אסור לשמוח בהם ואסור לשומעם מפני החורבן. ואפילו שירה בפה על היין אסורה, שנאמר 'בשיר לא ישתו יין'". 
מדבריו עולה, כי שירה בפה אסורה רק על יין, אבל נגינה בכלי שיר אסורה אף בלא יין ובלא משתה, וכן נפסק בשולחן ערוך (סימן תק"ס סעיף ג). לעומת זאת מצאנו שהרמב"ם פסק בתשובה (סימן ש"ע בהוצאת פריימן), שאף שירה בפה אסורה גם בלא יין.
טעמיו של השולחן ערוך, שנטה אחר דעת הרמב"ם ולא אחר שאר הראשונים, יכולים להיות אלו: ראשית, יש לומר כי הרמב"ם הוא עמוד ההוראה, ומרן פוסק כמותו במקרים רבים. כמו כן, דבריו בחיבורו הם דרך המיצוע בין שיטת רש"י ותוספות וסיעתם, שלא אסרו אפילו נגינת כלי - אלא על יין, לבין תשובת הרמב"ם שאף שירה נאסרה - שלא על יין.
ייתכן אף טעם נוסף, אם נבין את טעם האיסור על פי הסוגיא במסכת בבא בתרא (דף ס ע"ב): 
"תנו רבנן: כשחרב הבית בשניה רבו פרושים בישראל שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין. נטפל להם רבי יהושע, אמר להם: בני, מפני מה אין אתם אוכלים בשר ואין אתם שותים יין? אמרו לו: נאכל בשר שממנו מקריבים על גבי מזבח ועכשיו בטל?! נשתה יין שמנסכים על גבי המזבח ועכשיו בטל?! אמר להם: אם כן, לחם לא נאכל שכבר בטלו מנחות... מים לא נשתה שכבר בטל ניסוך המים. שתקו. אמר להם: בני, בואו ואומר לכם - שלא להתאבל כל עיקר אי אפשר, שכבר נגזרה גזרה. ולהתאבל יותר מדאי אי אפשר, שאין גוזרים גזרה על הצבור אלא אם כן רוב צבור יכולים לעמוד בה... אלא כך אמרו חכמים סד אדם את ביתו בסיד ומשייר בו דבר מועט... עושה אדם כל צרכי סעודה ומשייר בה דבר מועט... עושה אשה כל תכשיטיה ומשיירת דבר מועט".
ייתכן, שכדרך שאמרו בברייתא "שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין אי אפשר", כך שלא לזמר כלל אי אפשר, אלא כיוון שבמקדש שרו הלוויים בעת הקרבת הקרבנות, נבטל שירה מן המשתה בלבד. הרמב"ם שפסק (הלכות כלי המקדש פרק ג' הלכה ג') כמי שסובר כי עיקר שירה בפה, אסר אף לשורר בפה בעת שתיית יין. ומה שאסר כלי זמר שלא ביין הוא מחמת שזהו תענוג ביותר, וכדעת התוספות. על פי זה ניתן לתרץ גם את הסתירה ברמב"ם בין משנה תורה לתשובותיו. בתשובות עסק במי שנהנה ביותר בשירה, שאז אסור גם בשירה בלא יין, במשנה תורה עסק בסתמא, וסתמא רק בכלי שיר קיימת הנאה גדולה ביותר שאסורה אף בלא יין, ולא בשירה בפה.
ראיה נוספת לשיטת הרמב"ם, מצויה בסוגיא בסוטה שם. על המשנה הנזכרת לעיל - "משבטלה סנהדרין בטל השיר מבית המשתאות", מובא בגמרא: 
"אמר רב הונא: זימרא דנגדי ודבקרי שרי, דגרדאי אסיר".
 מפירוש רש"י שם (מובא להלן) עולה, כי אפילו שירה בפה נאסרה כאשר היא לשחוק.
ב. טעמי האיסור 
צער הגלות
הסוגיא במסכת גיטין אינה מבארת מה טעם האיסור לזמר, אך מהקשר הפסוק בהושע ברור גם הנימוק, שכך נאמר שם: 
"לא ישבו בארץ ה', ושב אפרים מצרים, ובאשור טמא יאכלו".
היינו - הטעם הוא הגלות. וכן הפסוק בישעיה: 
"הנה ה' בוקק הארץ ובולקה, ועוה פניה והפיץ יושביה... על כן חרו יושבי הארץ, ונשאר אנוש מזער, אבל תירוש אמללה גפן... נשאר בעיר שמה, ושאיה יכת שער". 
נמצא כי אובדן הארץ והיציאה לגלות היא הסיבה והיא הגורם לאיסור שהטילו חז"ל על השירה. לפי זה, יש מקום לומר שאחרי קום המדינה נחלש טעם האיסור מאד, שכן כל הרוצה יכול לשוב לארצו, ורבים אכן שבו מן הגולה, והרי ישראל נותנים פריים, ואין לך קץ מגולה מזה.
העדר פיקוח על ידי הסנהדרין
מלשון המשנה בסוטה שצוטטה לעיל, ניתן להבין טעם נוסף. שם נאמר, כי משבטלה סנהדרין בטל שיר מבית המשתאות. בפשטות נראה, כי אובדן המוסד הרוחני העליון של העם גרם לכך שבטלה כל שמחה ושהוטל איסור על זימרה. אך לא כך הבינו חכמי הירושלמי את הדין, וכך נאמר שם:
"אמר רב חסדא: בראשונה היתה אימת סנהדרין עליהן ולא היו אומרים דברי נבלה בשיר, אבל עכשיו, שאין אימת סנהדרין עליהם, הם אומרים דברי נבלה בשיר". 
לפי זה לא הגלות ולא חורבן הבית ולא אובדן אותו מוסד רוחני עליון גרמו לאיסור על השירה, אלא העובדה שלא היה פיקוח. וכנראה עקב חיקוי התרבות הרומית והיוונית, הפכו השירים לדברי פריצות ונבלה. אם כך, ייתכן כי עלינו לבדוק כל שיר לגופו. קיימים ודאי שירים אסורים, וקיימים שירים שאין בהם דברי נבלה, ולא בהכרח נגזור הא אטו הא.
סמך גדול לדברינו אלה, נמצא בתשובות הגאונים (הוצאת הרכבי, סימן ה) בשם רב האי גאון: 
"הא דאמרינן בסוטה 'אמר רב הונא זימרא דנגדי ובקרי שרי, דגלדאי אסור', היינו טעמא - משום שחקר רב הונא וראה שהזמר של מושכי הספינות ורועי הבקר לא היו בהם גידופים ולא דברים מכוערים. ויש בהם עזרה וסעד למושכי הספינות ולרועים. אבל הזמר של בורסיים, חקר וראה שהיו בו דברים מכוערים ודברי פריצות ולכן אסרו". 
וכן כתב הערוך (ערך בקר): 
"דגלדאי אסור מפני שיש בזמר שלהם גידופים". 
משמע, כי טעם האיסור שם הוא תוכן השיר, ולא עצם השירה, וכמו כן אין גוזרים מקום אחד בו אין פריצות אטו מקום בו קיימת פריצות.
גם המאירי (גיטין שם) פירש כך את טעם האיסור: 
"כל מיני זמר העשויים לשמחת הוללות, ושלא לכוין בהם לשבח הבורא יתברך או לצד מצוה, אלא דרך קלות ראש ותענוג במיני מאכל ומשתה - אסור לשומעו ולהשתעשע בו, בין שנעשה הזמר בכלי, בין שירה ל פה. וכל שכן במקום שהנשים מצויות שם, והדבר בא לידי הרגל עבירה. ואף המקראות מלמדים שלא נאמר אלא דרך פריצות. והוא שאמר 'בעמים' ("אל תשמח ישראל אל גיל בעמים"), כלומר, כמנהג העמים, וכן: 'בשיר לא ישתו יין', שכל אלו דרך פריצות וקלות ראש. ובמסכת סוטה נראה כן בהדיא". 
נמצא, כי עיקר האיסור הוא מחשש לקלות ראש ולפריצות, ובמקום שאין פריצות ואין קלות ראש לא אסרו. ממילא, אי אפשר ללמוד מן המשנה בסוטה לאסור שמיעת שיר ללא הבחנה, אחר שבטלה סנהדרין.
וראה עוד בחידושי רבנו קרשקש שכתב: 
"כתבו בשם הגאונים, דאינו אסור אלא שיר של חשק וכיוצא בו, אבל דברי שירות מותר". 
והנה המהדיר שם פירש, כי כוונתו לדברי רב האי גאון, שדברי שירות ותשבחות לה' מותר. ולולי דמסתפינא הייתי אומר שיש לגרוס שם 'דברי שירו"ת' - בראשי תיבות, רוצה לומר: שירות ותשבחות. אבל היות ומצאנו שיטת כמה ראשונים שכל שירות מותר ובלבד שלא יהיו של פריצות, יש להסביר כך בדבריו, וכך נראה גם קרוב יותר לפשט, שהרי הוא מבחין בין שיר של חשק לשיר אחר. ואם הכוונה היתה לשירות ותשבחות לה', לא ברור מה דין שאר שירים שאינם של חשק ואינם לה'. ועוד, שגם אם היה כתוב שירות ותשבחות, עדיין העיקר חסר מן הספר, שצריך להיות שירות ותשבחות לה' יתברך, על כן, נראה לצרף את רבנו חסדאי קרשקש לסיעת הסוברים שכל הנאסר הוא שירים של פריצות, אבל שירים אחרים מותר לזמר גם בכלי נגינה.
תיאור מציאות ולא איסור
טעם נוסף לביטול השיר משבטלה סנהדרין, נאמר בירושלמי שם: 
"אמר רבי יוסי בר רבי הונא, בראשונה כל צרה שהיתה באת על הציבור היו פוסקים שמחה כנגרה (כאשר נגאלו ממנה), ומשבטלה סנהדרין בטל השיר מבית המשתאות". 
היינו אין כאן איסור, כי אם תיאור מציאות. כיון שבטלו אומרי השירה בעת הקרבת קרבנות תודה על נס, בטל השיר אף מבתי המשתאות, ונמצא שאין מדובר שם על איסור שירה כלל.
נמצאנו למדים, כי אף שמפשט המשנה עולה שחל איסור שירה מאז שבטלה סנהדרין, אין האיסור אמור אלא לגבי בתי משתאות ("בטל השיר מבתי משתאות"). ולא עוד, אלא שעל פי שני הפירושים למשנה זו בירושלמי (ואין פירושים נוספים), אין ללמוד איסור אף בבתי משתאות. לפי אחד הפירושים אין כאן איסור כלל, ולפי הפירוש האחר האיסור חל רק על שירי חשק ופריצות, ואם נזהרים מכך, אין איסור אף על שירה ונגינה בבתי משתאות.
אכן, לשון הרמב"ם בתחילת הלכות אלה (הלכות תעניות פרק ה הלכה יב) הוא: "משחרב בית המקדש". ובעוונותינו הרבים עדיין הוא עומד בחורבנו וזרים מהלכים בו, ולכאורה אין לנו כל אפשרות להתיר שירה, ואפילו שלא על היין, כל ימות השנה (פרט לצורך מצווה). אבל יתכן כי גם לפי הרמב"ם, יש למצוא נימוק להתיר שירה כיום, לאחר הנסים שזכינו להם בדור זה, בישועות שעשה ה' לנו בקום המדינה ובמלחמות ישראל מאז. זאת על פי פירושם של תלמידי רבנו יונה (ברכות כא ע"ב באלפס) על מאמרו של רבי שמעון בן יוחאי שאסור לאדם שימלא שחוק פיו בעולם הזה. וזה לשונם: 
"שמעינן שאינו תלוי בחורבן אלא אפילו בזמן בית המקדש אמר שאסור למלא שחוק פיו בעולם הזה, בשום עניין. שהשמחה מרגילה את האדם שישכח המצווה... ומאי דאמרינן אימתי ימלא שחוק פינו ולשוננו רינה, בזמן שיאמרו בגויים הגדיל ה' לעשות עם אלה, לא מפני המקדש בלבד אומר, אלא הכי קאמר: "אימתי ימלא שחוק פינו, ותהיה השמחה מותרת? מזמן שיעשה עמנו נסים ויושיענו, ואז באותו הזמן נשמח, כדי לגלות נפלאותיו וגבורותיו... ושמחה כזו שהיא שמחת הבורא, היא מצוה גדולה משום פרסומי ניסא". 
לפי זה, יש מקום לומר, כי גם איסור השירה והנגינה מחמת חורבן הבית פג תוקפו היום, ואדרבה, שמא מצווה לשמוח (בשאר הימים, פרט לימי חודש אב), כדי שידעו הכל נפלאותיו וגבורותיו של הבורא שעשה עמנו בזמן הזה, ויהיה פרסומי ניסא ויישארו אך ימים אלה, שבהם ממעטים בשמחה, כדי להזכירנו את חורבן הבית.
וראה זה פלא. כאשר הרמב"ם מונה את הדברים שאירעו לאבותינו בתשעה באב (הלכות תעניות, תחילת פרק ה'), הוא מקריש מקום מרכזי לחורבן העיר ביתר:
"תשעה באב - חמשה דברים אירעו בו: נגזר על ישראל במדבר שלא יכנסו לארץ, וחרב הבית בראשונה ובשנייה. ונלכדה עיר גדולה, וביתר שמה, והיו בה אלפים ורבבות מישראל, והיה להם מלך גדול ודימו כל ישראל וגדולי החכמים שהוא מלך המשיח, ונפל ביד הרומאים ונהרגו כולם, והיתה צרה גדולה כמו חורבן בית המקדש. ובו ביום המוכן לפורענות, חרש טורנוסרופוס הרשע את ההיכל ואת סביביו". 
פרט לכך שהרמב"ם מרחיב את הדבור על חורבן ביתר, הוא מציין במפורש כי הייתה זו צרה גדולה - כמו חורבן בית המקדש. לא חורבן העיר והרג תושביה עיקר, אלא העובדה שהיה להם מלך וחשבו כי הוא מלך המשיח. הווה אומר - אובדן האוטונומיה היהודית האחרונה, אובדן המפלט האחרון לעצמאות מדינית, והתקווה האחרונה להתחדשות הממלכה. והלוא לשיטת הרמב"ם, אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שיעבוד מלכויות בלבד, ואם זכינו לחידוש העצמאות המדינית ולהסרת שיעבוד המלכויות, הרי שפג חלק מעצמת האבלות והצער שמחויבים אנו עליהם בתשעה באב.
ואכן, הרמב"ם מסיים את הלכות תעניות כך:
"כל הצומות האלו עתידים להבטל לימות המשיח". 
ואף על פי שוודאי לא הגענו למצב בו הצומות מתבטלים, מכל מקום יש מקום רב לומר, שהיות ואנו במצב בו התחיל להתנוצץ אורו של משיח, עלינו לשמוח כדי לבטא זאת, ולפרסם את נפלאותיו וגבורותיו של הבורא.
אולם יש לדחות כל זאת, היות והרמב"ם תלה את איסור השירה בחורבן בית המקדש ולא בשעבוד מלכויות, ובית המקדש עדיין חרב. (בשלמא אם איסור השירה היה משנכנס אב בלבד - היינו מחמת עוצמת האסונות שאירעו בתשעה באב, היה מקום לומר שחידוש העצמאות המדינית הקהה את הכאב ואולי יש מקום להקל לעניין שירה. אבל איסור השירה בכל ימות השנה, הוא מחמת חורבן בית המקדש לפי הרמב"ם, ולכן, אין מקום להקל מטעם זה).
ייתכן, כי גם מחמת טעמם של תלמידי רבנו יונה אין להקל, כי יתכן שטעמם נאמר רק לגבי האיסור הכללי למלא שחוק פינו בעולם הזה, אבל איסור של זימרה ושירה מחמת אבלות הוא איסור נקודתי מחמת החורבן, ועד שיבנה בית המקדש במהרה בימינו קשה להקל.
טעמים להיתר שירה וניגון בזמן הזה
נסכם אפוא את השיטות השונות, שעל פיהן נהוג היום לנגן ולשיר גם שירים שאינם שירי קודש וגם שלא בסעודת מצווה:
א. ייתכן שנהגו על פי רב האי גאון וסיעתו, הסוברים שאין כל איסור על זמר שאיך בו דברי פריצות.
ב. ייתכן שנהגו על פי שיטת רש"י, אשר סובר כי הזמרה שנאסרה היא דווקא על היין. גם התוספות והר"ן עומדים בשיטה זו, אך הם אסרו גם בזמרה שלא על היין אם מתענג הוא ביותר, ויתכן כי הקשבה למוסיקה, לקונצרטים וכדומה אינה עינוג ביותר. עיין בשולחן ערוך (סימן תקס סעיף ג) שפסק: 
"גזרו שלא לנגן בכלי שיר וכל מיני זמר, וכל משמיעי קול של שיר לשמח בהם". 
והרמ"א שהגיה: 
"ויש אומרים דווקא מי שרגיל בהם כגון המלכים שעומדים ושוכבים בכלי שיר, או בבית המשתה". 
לפיכך כל שהוא זמר של שמחה, אך אינו בדרך של מלכים ושרים, או בבית המשתה, מותר גם לפי התוספות והר"ן. ויתכן כי גם הרמב"ם, שאסר בסתם זימרה אף שלא על היין, התכוון לכך.
ג. אפשרות נוספת היא שנהגו להקל מחמת שבטלו טעמי האיסור, גם על פי מסכת גיטין, וגם על פי טעמו של הרמב"ם. 

*	***************************************************************	*	
* * * * * * * * * *	כל הזכויות שמורות לישיבת הר עציון, תשס"ו
עורך: מאיר הרניק
*******************************************************

בית המדרש הוירטואלי שליד ישיבת הר עציון
האתר בעברית:	http://www.etzion.org.il/vbm
האתר באנגלית:	http://www.vbm-torah.org

משרדי בית המדרש הוירטואלי: 02-9937300 שלוחה 5 
דואל: office@etzion.org.il	* * * * * * * * * * 	
*	***************************************************************	*