ישיבת הר עציון (בית המדרש האלקטרוני)
****************************************
פרשת השבוע
**************
פרשת עקב
בין מדבר לנהר - שבחה הכפול של הארץ בפרשה
מאת הרב אלחנן סמט
א.	בין המדבר לבין ארץ הבחירה
ב.	בין ארץ הנהר לבין ארץ הבחירה
ג.	ארץ הבחירה בין מדבר לנהר

בשני מקומות בנאומו של משה בפרשתנו נידון שבחה של הארץ היעודה. מן העניין לבחון כל אחד מהם בנפרד, וכן להשוותם זה לזה כדי לעמוד על השווה ועל השונה ביניהם.

א.	בין המדבר לבין ארץ הבחירה
לראשונה נזכר שבחה של הארץ בפרק ח', ז-י:
	ח', ז	כי ה' א-להיך מביאך אל ארץ טובה:
		ארץ נחלי מים, עֲיָנֹת ותהֹמֹת יֹצאים בבקעה ובהר.
	    ח	ארץ חִטה ושעֹרה וגפן ותאנה ורִמון,
		ארץ זֵית שמן ודבש.
	    ט	ארץ אשר לא במסכנֻת תאכל בה לחם, לא תחסר כל בה,
		ארץ אשר אבניה ברזל ומהרריה תחצֹב נחֹשת.
    י	ואכלת ושבעת וברכת את ה' א-להיך על הארץ הטֹבה אשר נתן לך.
ניתן להיווכח בנקל בחשיבותה הרבה של התיבה 'ארץ' בקטע הזה: היא חוזרת בו 7 פעמים כמילה מנחה, ובחמש הופעותיה המרכזיות היא משמשת כאנפורה: היא ניצבת כנושא בראשם של חמישה משפטים רצופים. בכך היא קובעת באוזני המאזין (או בעיניו של הקורא) את נושא הקטע כולו, את מקצבו ואת מבנהו הפנימי.
על פי בחינת ההקשרים השונים שבהם מופיעה המילה המנחה מתברר מבנהו הכיאסטי של הקטע שלפנינו, כדלהלן:
1. ארץ טובה (ה' א-להיך מביאך אליה).
2. ארץ נחלי מים עֲיָנֹת ותהֹמֹת יֹצאים בבקעה ובהר.
3. ארץ חִטה ושעֹרה וגפן ותאנה ורִמון.
4. ארץ זֵית שמן ודבש.
5. ארץ אשר לא במסכנֻת תאכל בה לחם… 
6. ארץ אשר אבניה ברזל ומהרריה תחצֹב נחֹשת.
7. הארץ הטֹבה (ה' א-להיך נתנה לך ואתה מברכו עליה).
בהופעות 1 ו7- מכונה הארץ "טובה", בלא פירוט של תכונה מתכונותיה. בשתיהן מדובר על כך שה' א-לוהיך מביאך אליה או שנתנה לך, אלא שב1- הארץ עודנה יעד שלא הוסבר מה טיבו ומה טובו, ואילו ב7-, לאחר פירוט שבחי הארץ (בהופעות 6-2), חוזרת התורה ומסכמת: לאחר כניסתכם אליה ואכילתכם מטובה, תברכו את ה' על הארץ הטובה (הפעם בה"א הידיעה) אשר נתן לכם.
בהופעות 2 ו6- מתוארים אוצרות הטבע שבהם נתברכה הארץ: ראש לכול - המים הנובעים בה בבקעה ובהר והמאפשרים קיומה של חקלאות, שהם אוצר הטבע הנחוץ ביותר. במקביל - המחצבים המצויים באדמתה, ברזל ונחושת, המאפשרים חרושת וייצור כלים לחקלאות, לשימוש ביתי ולייצור כלי נשק.
הופעות 5-4-3 הן לב הקטע. בהן פירוט שבעת המינים שנשתבחה בהם הארץ - הם הגידולים החקלאיים המאפיינים אותה. בהופעה 3 נזכרים שני מיני התבואה ושלושה מיני הפֵּרות המשמשים למאכלו של האדם, ובמקביל נאמר בהופעה 5 כי ה'לחם' (שהוא עשוי חיטה או שעורה) יהא מצוי בארץ בשפע, ביחד עם שאר מאכלים. בהופעה המרכזית - 4 - נזכרים השמן והדבש (- הבא מן התמרים, כפירושם של חז"ל, והוא דבר הלמד מעניינו). במה זכו הללו לעמוד במוקד?
הבה נבחן שוב את ההתפתחות הקיימת בתוך כל צמד מקביל, וננסה לראות האם קיימת שיטה אחידה בכל הצמדים. נעשה עתה את דרכנו בכיוון הפוך מזה שהלכנו בו קודם: מן המרכז החוצה. מה בין החיטה והשעורה המוזכרות בהופעה 3 ללחם שבהופעה 5? התשובה על כך היא שביניהם מפרידות 8 ממלאכות הפת. החיטה והשעורה גדלות בארץ בצורה גולמית, וכשלעצמן אינן רגילות להיאכל (אלא בדרך עראי או בדרך שאינה נפוצה כקלי וכרמל). אולם באמצעות סדרת פעולות של האדם, שבהן הוא משקיע את כוחו ואת חכמתו - סדרת מלאכות הפת - הוא הופך את החיטה ואת השעורה ללחם. הלחם הוא אפוא דרגת התפתחות גבוהה יותר של ניצול טובה של הארץ, ביטוי לשיתוף הפעולה בין האדם לאדמה.
המים הזורמים בנחליה של הארץ בהופעה 2 נובעים מאליהם בעיינות היוצאים בבקעה ובהר. האדם יכול לאגור מים אלו או לכוון את זרימתם של הנחלים בדרך שתשקה את שדותיו. אולם כדי להפיק לשימושו של האדם את הברזל והנחושת הנזכרים בהופעה 6 - האצורים באדמת הארץ ובסלעיה - דרוש מאמץ אנושי ניכר ומתוחכם. השוואת הפעלים בשתי הופעות אלו תבהיר את ההבדל ואת ההתפתחות: המים "יוצאים" בבקעה ובהר, ואילו את הנחושת "תחצוב" אתה האדם מהרריה. אף כאן: הפקת המחצבים היא דרגת התפתחות גבוהה יותר של ניצול טובה של הארץ: מימוש הפוטנציאל הטמון בה, הנעשה בחכמתו ובחריצותו של האדם.
אף ההתפתחות בין הופעה 1 להופעה 7 קשורה באותו עיקרון: בהופעה 1 האדם הוא פסיבי: ה' "מביאו" אל ארץ טובה. אולם לאחר שבחריצותו הפיק מן הארץ את טובה ואת מיטבה - חרש, זרע וקצר, נטע ואסף פֵּרותיו, אפה את לחמו והפיק מן הארץ מחצבים, וזכה לאכול ולשבוע - הוא פונה ביזמתו אל ה' ומברך אותו על שהביאו לארץ הטובה ונתנה לו.
נסכם ונאמר כי ההתפתחות בין המחצית הראשונה של הקטע לבין המחצית השנייה, המקבילה לו, היא התפתחות בין טובה הנתון של הארץ - המצוי בה או המתקבל ממנה בצורתו הגולמית - לבין מה שהאדם יוצר ומשנה על בסיס המצוי בארץ.
עתה אנו מגיעים להופעה המצויה במוקד המבנה הזה: "ארץ זֵית שמן ודבש". מצד אחד מצוי צמד זה ברשימת פֵּרותיה של הארץ - הוא מכיל שניים מתוך שבעת המינים הגדלים בה - ואם כן הוא שייך למחצית הראשונה של הקטע. אולם מן הצד האחר שייך צמד זה כבר למחצית השנייה, באשר הוא איננו מציין פֵּרות במצבם הגולמי אלא פרות שהאדם הפיק מהם בכוחו ובחכמתו את מיטבם: מן הזית הפיק את השמן ומן התמרים הפיק את הדבש. אף בתוכו של צמד זה קיימת התפתחות: מוצאו של השמן - פרי הזית - מוזכר, ואילו הדבש, לא נזכר ממה הוא מופק (וראה הערה 2), ורק התוצר הסופי נזכר בכתוב. נמצא שהשמן והדבש שייכים לשתי מחציותיו של הקטע הנידון ומהווים חוליה מקשרת ביניהן, ועל כן הם נמצאים במרכזו.
חשיפת העיקרון שעל פיו בנוי הקטע הנידון כאן תבהיר את המשכו בפסוקים יא-יד. בהמשך זה מביעה התורה חשש מפני גאוותו של האדם על העושר והנכסים שצבר בארץ. המשך זה הוא מעין "תמונת ראי" של מה שקדם לו, הן מבחינת המבנה והן מבחינת התוכן:
ח', יא	הִשמר לך   פן   תשכח את ה' א-להיך…
  פן   תאכל ושבעת
 ובתים טֹבים תבנה וישבת.
      יב		           ובקרך וצאנך ירביֻן
 וכסף וזהב ירבה לך
 וכל אשר לך ירבה
      יג	ורם לבבך ושכחת את ה' א-להיך…
שורש הברכה הוא גם שורש הקלקול. עיקר שבחה של הארץ הוא בכך שתכונותיה הטובות הגנוזות בה בכוח מאפשרות לאדם העמל בה להוציאן אל הפועל במאמץ אנושי ניכר. חלקו של האדם בתוצר הסופי שיצר בשותפות עם הארץ הוא שמגדיל את שבחה של הארץ.
אולם ככל שגדל חלקו של האדם בעשיית עושרו, וככל שמתרחקות פעולותיו מאותה שותפות עם הארץ, גדל החשש לכך שיאמר בלבבו (ח', יז) "כֹחי ועֹצם ידי עשה לי את החיל הזה" ושגאוותו זו תביא אותו לשכחת ה' ולבלתי שמור מצוותיו.
נקודת המוצא של תהליך מסוכן זה היא בנקודת הסיום של התיאור הקודם: (י) "ואכלת ושבעת…" (יב) "פן תאכל ושבעת…". אלא שבפסוק יב חסר ההמשך של פסוק י, שבלעדיו צפויה אותה הידרדרות. המשך זה הוא: "וברכת את ה' א-להיך על הארץ הטובה…".
האכילה והשביעה, שהן "השורה התחתונה" בקשר שבין האדם לארץ בקטע הקודם, הן רק ראשית תהליך ההתעשרות המופרזת בקטע שאחריו: ההמשך הוא "בתים טֹבים תבנה וישבת" - והבתים עדיין מונחים על הקרקע, ומאבניה של הארץ הם בנויים. אחר כך "ובקרך וצאנך ירביֻן" - הבקר והצאן הם כבר ניידים על פני הארץ, ותכלית גידולם היא אכילת בשר. השלב הבא הוא "וכסף וזהב ירבה לך" "וכל אשר לך ירבה" - ריבוי מופרז של עושר המנותק מן הארץ ומטובה. את כל העושר הזה עשה האדם לכאורה בכוחו ובעוצם ידו. ראשיתו בשיתוף עם הארץ, שהיא מתנת ה' לו, וסופו במנותק ממנה. והנה, אותה פעילות אנושית שהייתה בראשית העניין שבח לארץ ושבח לאדם, היא שעלולה - בהיותה מופרזת - להעביר את האדם על דעת בוראו ולהגדיל את גאוותו עד לשכחת ה' לבלתי שמור מצוותיו: "וישמן ישורון ויבעט". ואין תרופה כי אם לזכור מניין באנו אל הארץ הזאת ואל העושר הזה, מי נתן לנו את כל הטוב הזה ומי הוא שנתן לנו כוח לעשות חיל.
תיאור שבחה של הארץ בפסוקים ז-י מוקף בכתובים המתארים את תקופת המדבר כאנטיתזה לישיבה בארץ. והמדבר הרי הוא:
במדבר כ', ה	המקום הרע הזה, לא מקום זרע ותאנה וגפן ורִמון, ומים אין לשתות.
לפני תיאור שבחה של הארץ נאמר בפסוקים ב-ג:
	וזכרת את כל הדרך אשר הוליכך ה' א-להיך זה ארבעים שנה במדבר… ויענך וירעִבֶך, ויאכִלך את המן אשר לא ידעת ולא ידעון אבֹתיך, למען הודיעך כי לא על הלחם לבדו יחיה האדם…
לאחר תיאור שבחה של הארץ נאמרו בפסוקים טו-טז דברים דומים:
המוליכך במדבר הגדֹל והנורא, נחש שרף ועקרב וצמאון אשר אין מים, המוציא לך מים מצור החלמיש. המאכִלך מן במדבר אשר לא ידעון אבֹתיך, למען ענֹתך…
חיי העם במדבר היו שלב נחוץ בתולדותיו של העם, והם נועדו לחנכו "כי לא על הלחם לבדו יחיה האדם, כי על כל מוצא פי ה' יחיה האדם". זיכרון ההליכה במדבר הוא התרופה העיקרית לסכנה הצפויה לישראל דווקא בשל טובתה של הארץ ובשל העושר שהם עתידים להתעשר בה. 
ובכל זאת, התכלית הרצויה לחיי העם היא קיומו בארץ הטובה: בעבודת אדמתה ובאכילת כל הטוב שבה, אכילה המלווה בברכת ה' על הארץ הטובה אשר נתן לנו ובשמירת המצוות כולן. רק בארץ יתגלה חסד ה' עם ישראל בשלמותו.

ב.	בין ארץ הנהר לבין ארץ הבחירה
המקום הבא בפרשת עקב שבו נידון שבחה של הארץ הוא בפרק י"א, ח-יב:
	י"א, ח		ושמרתם את כל המצוה אשר אנכי מצַוך היום,
			למען תֶחֶזקו ובאתם וירִשתם את הארץ אשר אתם עֹברים שמה לרשתה.
 ט	ולמען תאריכו ימים על האדמה אשר נשבע ה' לאבֹתיכם לתת להם ולזרעם,
ארץ זבת חלב ודבש.
 י	כי הארץ אשר אתה בא שמה לרשתה
	לא כארץ מצרים הִוא, אשר יצאתם משם,
	אשר תזרע את זרעך והשקית ברגלך כגן הירק.
 יא	והארץ אשר אתם עֹברים שמה לרשתה,
	ארץ הרים ובקעֹת, למטר השמים תשתה מים.
 יב	ארץ אשר ה' א-להיך דֹרש אֹתה,
	תמיד עיני ה' א-להיך בה, מרֵשית השנה ועד אחרית שנה.
כמו בקטע הקודם, גם כאן נקל להיווכח כי המילה "ארץ" חוזרת שבע פעמים כמילה מנחה. אולם בין שני הקטעים הללו ניכרים כמה הבדלים:
א. לא בכל הופעותיה של המילה 'ארץ' במקום זה הכוונה לארץ ישראל: בפסוק י, בהופעה הרביעית - האמצעית בין השבע - מכוונת המילה 'ארץ' דווקא למצרים!
ב. בעוד שבקטע הראשון שבחה העיקרי של הארץ הוא בהיותה ארץ שבעת המינים, עיקר שבחה כאן הוא בהיותה "ארץ זבת חלב ודבש".
ג. בעוד ששם (ח', ז) "עֲיָנֹת ותהֹמֹת יֹצאים בבקעה ובהר" וזורמים בנחלי הארץ, הרי שכאן (יא) "ארץ הרים ובקעֹת, למטר השמים תשתה מים" (דווקא הדמיון בין שני הפסוקים בתיאור פניה של הארץ כארץ הרים ובקעות מבליט את ההבדל ביניהם).
ד. ההבדל הבולט מכול הוא כי דרישת ה' והשגחתו התמידית על הארץ שנזכרו בסוף הקטע הנוכחי (פסוק יב) לא נזכרו כלל בקטע הקודם שבפרק ח'.

המפתח להבנתו של קטע זה ולמציאת הסיבה להבדלים שבינו לבין קודמו הוא בהבחנה כי שבחה של ארץ ישראל מונגד כולו לגנותה (או לשבחה המגונה) של ארץ מצרים. כיוון שניגוד זה בין שתי הארצות הוא עיקרו של הקטע, מתייחסת ההופעה הרביעית של המילה 'ארץ', ההופעה המרכזית, דווקא למצרים:
		לא כארץ מצרים הִוא.
ושבחה של ארץ ישראל ערוך מסביב לפסוק זה כניגוד לו בשלושה צמדים של הופעת המילה המנחה, אשר בכל אחד מהם קיימת הקבלה לשונית או עניינית. כך נוצר לפנינו שוב מבנה כיאסטי אשר תשתיתו היא המילה המנחה 'ארץ'.
הניגוד הראשון המובלט בין ארץ ישראל למצרים, והוא מצוי במרכזו של הקטע, הוא בתחום הזיקה ההיסטורית של ישראל לשתי הארצות:
		3. (י)   כי הארץ אשר אתה בא שמה לרִשתה
	4. לא כארץ מצרים הִוא אשר יצאתם משם…
		5. (יא) והארץ אשר אתם עֹברים שמה לרשתה…
ארץ כנען היא ארץ הייעוד המובטח - ארץ העתיד - ואילו ארץ מצרים היא זו "אשר יצאתם משם" - ארץ העבר שלכול ידוע מה הייתה עבורנו.
הניגוד השני בין שתי הארצות הוא בטבען של השתיים בתחום הגיאוגרפי, בתחום האקלימי ובתחום הבוטני. ניגוד זה מצוי במעגל החיצוני יותר:
		2. (ט)  ארץ זבת חלב ודבש
	4. (י) לא כארץ מצרים הִוא… אשר תזרע את זרעך והשקית ברגלך כגן הירק...
		6. (יא) ארץ הרים ובקעֹת למטר השמים תשתה מים.
מהי "ארץ זבת חלב ודבש"? כאן אין הכוונה לדבש פֵּרות (- תמרים) כמו בקטע הקודם, שכן הדבש כאן, כעין החלב, שניהם תוצרים של בעלי חיים. הכוונה אפוא לדבש דבורים ולחלב צאן ובקר. דבש דבורים הוא תולדה של שדות עשירי פריחה, ושפע חלב הוא תולדה של מרעה טבעי דשן. תואר זה לארץ מורה אפוא על היותה בעלת נתונים טבעיים טובים עד כדי כך שגם כאשר אין היא מעובדת עיבוד חקלאי (כאשר ההתיישבות בה דלילה, כבדורות הראשונים לאחר כיבושה) היא מספקת שפע של דבש וחלב ליושביה החיים בשטחי יערותיה ורועים בה את צאנם.
היותה של ארץ כנען "ארץ זבת חלב ודבש" נובע מכך שהיא "ארץ הרים ובקעֹת" הניזונים ממטר השמים, כמוסבר בהופעה המקבילה 6. מצרים המדברית והשחונה, הניזונה ממימי הנילוס בלבד וכל כולה אינה אלא עמק ארוך מסביב לנהר, היא אמנם ארץ חקלאות מפותחת ואינטנסיבית - "והשקית ברגלך כגן הירק" - אך אינה "ארץ זבת חלב ודבש" מטבעה.
הניגוד השלישי בין שתי הארצות, והוא במעגל החיצוני ביותר, הוא בתחום הזיקה שבין הארץ לבין ה' ומצוותיו, זיקה הקובעת את גורל יושביה:
1. (ח) 	 ושמרתם את כל המצוה… למען תֶחֶזקו ובאתם וירִשתם את הארץ…
 	 ולמען תאריכו ימים על האדמה אשר נשבע ה' לאבֹתיכם לתת להם ולזרעם...
4. (י) לא כארץ מצרים…
7. (יב)	ארץ אשר ה' א-להיך דֹרש אֹתה,
 	תמיד עיני ה' א-להיך      בה      ,       מרֵשית השנה ועד אחרית שנה.
ירושת הארץ ואריכות ימי ישראל עליה (בהופעה 1) תלויים בשמירת מצוות ה'. תלות זו מיוחדת דווקא לארץ זו, ואינה קיימת במצרים. דבר זה מוסבר בבחירת ה' את הארץ וביחסו המיוחד אליה, כמתואר בהופעה 7 המקבילה. במעגל החיצוני הזה נמצאת נקודת המוצא של הקטע כולו - בדרישה לשמירת המצוות בארץ - ובו גם נקודת הסיום והשיא בתיאור שבחיה של הארץ - בדרישת ה' את הארץ מראשית השנה ועד אחריתה.
קיים קשר ברור בין המעגל החיצון הזה לבין המעגל הפנימי יותר: הזדקקותה של הארץ מדי שנה לגשמים ותלותה בהם הן הביטוי הממשי להשגחת ה' המיוחדת עליה. לפיכך החיים בה אינם דבר המובן מאליו כבמצרים, אלא הם תלויים בהתנהגות העם היושב בה, הישמור את מצוות ה' הדורש את הארץ בתמידות אם לאו.
וכך הסביר הרמב"ן בדבריו כאן (ד"ה לא כארץ מצרים) את הקשר בין המעגל החיצוני למעגל הפנימי יותר ואת הניגוד בין שתי הארצות:
פשוטו של מקרא בדרך האזהרות נאמר. שאמר להם 'ושמרתם את כל המצוה' וירשתם 'ארץ זבת חלב ודבש', כי ה' ייתן מטר ארצכם בעתו והארץ תיתן יבולה. אבל דעו לכם שאינה כארץ מצרים להשקות אותה ברגל מן היאורים ומן האגמים כגן הירק, רק היא 'ארץ הרים ובקעות למטר השמים תשתה מים', לא בעניין אחר, וצריכה מטר כל (ה)שנה, ואם תעברו על רצון ה' ולא ידרוש אותה בגשמי רצון, הנה היא רעה מאוד, לא תזרע ולא תצמיח ולא יעלה בה כל עשב בהריה. ויחזור ויפרש כל זה בפרשה השנייה (- "והיה אם שמֹעַ") כי 'אם שמע תשמעו אל מצותי... ונתתי מטר ארצכם'… ואם לא תשמעו 'ועצר את השמים' וגו'... שלא תוכלו לחיות בה בלי מטר.

ג.	ארץ הבחירה בין מדבר לנהר
מעתה אנו יכולים לבאר את ההבדלים בין שני תיאוריה של הארץ בפרשתנו: בפִסקה האחרונה שנידונה (י"א, ח-יב), שבה מוצבת הארץ כניגוד למצרים, לא יהא זה מתאים לשבח את הארץ על השפע החקלאי שבה כבפסקה הראשונה, שכן בכך עולה עליה ארץ מצרים, שיש בה נהר גדול וחקלאות מפותחת הכוללת את רוב שבעת המינים. גם לא יהא זה מתאים לשבח את הארץ בפסקה זו על הנחלים הזורמים בה כפי שנעשה בפסקה הראשונה, שהרי הנחלים הללו אינם משתווים כלל לנילוס של מצרים, שהוא מגדולי הנהרות שבעולם. מאידך, גשמים המרווים את הריה ועמקיה של הארץ אינם יורדים במצרים, וגשמים אלו הם שהופכים את ארץ ישראל ל"ארץ זבת חלב ודבש", שלא כמצרים.
בפִסקה הראשונה, בפרק ח', במקום שבו מנגידה התורה את החיים בארץ אל החיים במדבר, אין זה מתאים לשבח את הארץ על היותה זבת חלב ודבש (שהם כעין מתנות חינם לאדם שחי בה, ללא שעבד את אדמתה) ולא על היותה מושגחת בתמידות על ידי ה'. שכן חיי ישראל בלכתם במדבר היו בהשגחה א-לוהית מתמדת, ישירה וגלויה יותר מזו שבארץ, והמן שאכלו במדבר - לחם שמים - היה עדיף מדבש ומחלב. מה שחסר לישראל במדבר היו חיים טבעיים של עם עובד אדמתו המוציא ממנה שפע תבואה ופֵרות - הם שבעת המינים. חיים כאלה הם בדרגה יותר אידיאלית מחיים התלויים בנס מתמיד כפי שהיו החיים במדבר, ועל כן מדגישה התורה בפסקה זו דווקא צד זה של שבח הארץ.
נמצא אפוא שבכל אחד משני המקומות מתאימים דברי התורה למסגרת ולמטרה אשר לשמה מופיע תיאור שבחה של הארץ.
אלא שכאן מתעוררת מאליה השאלה: האם אין סתירה בין שני התיאורים הללו? הרי בין מצרים והמדבר קיים ניגוד קיצוני, ואיך אפשר שארץ ישראל תשתבח כניגוד לשניהם גם יחד?
שבחה של הארץ הוא אכן בכך שבה מתאפשר קיום אנושי ולאומי בדרך 'שביל הזהב' האידיאלי בין שני קצוות שליליים: הקצה השלילי האחד הוא אופי הקיום במצרים, שאינה נדרשת על ידי ה'. ה' נתן ליושבי מצרים את כל צורכיהם - מים בשפע ואדמה פורייה - וכאילו ניתק מהם כל קשר. בכך מתאפשר להם לשקוע בתועבותיהם, שכן אין קיומם תלוי כל כך במעשיהם.
אולם גם החיים בקצה האחר, החיים במדבר, אינם חיים אידיאליים. החיים של ישראל במדבר היו תלויים בנסים גלויים שנתחדשו מדי יום ביומו. המים ניתנו להם מן הסלע ואילו הלחם - מן השמים, הֵפֶך החיים הטבעיים. לתלות זו בנסים קוראת התורה 'עינוי' ו'ניסיון' (ח', ב-ג ושם טז). חיים אלה אמנם ראויים היו לישראל כהכשרה לקראת כניסתם לארץ, כחוויית תשתית אשר תלווה אותם בהמשך תולדותיהם ותגן עליהם מפני הקלקול המוסרי האורב לעם עובד אדמתו מתוך שבע ועשירות.
החיים האידיאליים הם אלה שבהם חיים אדם ועם חיים טבעיים, עמלים ואוכלים מפרי עמלם המבורך בשמחה, בלא להיות תלויים בשינוי סדרי בראשית, ובכל זאת הםזוכים לראות בהשגחת ה' עליהם בין לטב ובין למוטב במסגרת חוקי הטבע עצמם. ערכם של מעשיהם בתחום המוסרי-הדתי הוא שקובע את הצלחתם בתחום הריאלי-הארצי. באורח חיים כזה ישנם יסודות חקלאיים-טבעיים כמו במצרים - ארץ הנהר - ויסודות של חיים תחת השגחה א-לוהית מתמדת כמו אלה שהיו במדבר. שילובם במידה הראויה הוא המאפיין את החיים בארץ הבחירה.

 [ניתן למצוא שיעור זה באתר האינטרנט של בית המדרש האלקטרוני:
www.vbm-torah.org/parshah.doc
שבת שלום.]
*************************************
כדי להירשם יש לשלוח בקשה לכתובת
 MAJORDOMO@ETZION.ORG.IL
עם התוכן:
  GET YHE-TEST H-SUBSCRIBE 

קיימת גם מערכת שיעורים באנגלית.  כדי לקבל את רשימת השיעורים יש לשלוח בקשה לכתובת:
  LISTS@VBM-TORAH.ORG
 עם התוכן:
                                                              GET YHE-ABOUT COURSES

בשאלות אפשר לפנות למשרד הישיבה 02-9931-456 ולבקש את משרד האינטרנט, או לכתוב לכתובת YHE@VIRTUAL.CO.IL
*******************************
כל הזכויות שמורות  2000  לישיבת הר עציון ולרב אלחנן סמט.